ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" жовтня 2021 р.           Справа№ 910/2653/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Дикунської С.Я.
суддів:            Станіка С.Р. 
          Шаптали  Є.Ю. 
 
секретар судового засідання    Макуха О.А.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання
розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Київської міської прокуратури
на ухвалу     Господарського суду міста Києва
від                      31.05.2021
у справі         №910/2653/21 (суддя Чебикіна С.О.)
за позовом Першого заступника керівника Київської міської    прокуратури
                              в інтересах держави в особі Київської міської ради
до                        Товариства з обмеженою відповідальністю «Підрядне
                              спеціалізоване ремонтно-будівельне управління 
                   №3 Київзеленбуд»
про                    розірвання договору, припинення права користування
                             земельною ділянкою та повернення земельної ділянки

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі №910/2653/21 в задоволенні заяви Першого заступника керівника Київської міської прокуратури про забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись із згаданою ухвалою, Перший заступник керівника Київської міської прокуратури оскаржив її в апеляційному порядку, просив скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву Першого заступника керівника Київської міської прокуратури про вжиття заходів забезпечення позову. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, а саме, ст. ст.  13, 76-79, 86, 136, 137 ГПК України. За твердженнями прокурора, оскільки у даному випадку він звернувся  до суду з позовними вимогами немайнового характеру, в цьому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. При цьому, в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду. Крім цього, прокурор вказував, що  отримані відповідачем  дозвільні документи, а саме, містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки, дозвіл на проведення будівельних робіт та зміни до нього надають можливість забудувати земельну ділянку комунальної власності, тим самим змінивши її фізичні властивості, що в свою чергу унеможливить ефективне використання спірної ділянки за призначенням, а Київська міська рада позбавиться можливості ефективно розпоряджатись та користуватись землею в інтересах територіальної громади. Прокурор також акцентував увагу на тому, що в супереч вимог ст. 96 Земельного кодексу України з 2015 року спірна земельна ділянка використовується не за цільовим призначенням шляхом проведення на ній будівельних робіт, на даний час на ній продовжується активне будівництво житлового комплексу, земельну ділянку огороджено бетонним парканом з «колючим дротом» у верхній частині, на території функціонує будівельна техніка, а також  ведеться продаж квартир, що свідчить про необхідність  вжиття  заявлених прокурором заходів забезпечення позову. Разом з цим, відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції  фактично надав  відповідачу  можливість  продовжувати будівництво на спірній земельній ділянці, що в подальшому, у разі задоволення  судом позову у даній справі,  не призведе до реального захисту інтересів держави, а породить нові судові спори з метою поновлення цих інтересів. 
Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржувану ухвалу як законну та обґрунтовану залишити без змін. Зокрема, зазначив про непідтвердження прокурором належними та допустимими доказами нецільового використання земельної ділянки, вказуючи, що  Окружним адміністративним судом м. Києва у справі № 640/14207/19 встановлено, що  за змістом витягу з Державного земельного кадастру категорія земель, до яких віднесено земельну ділянко, площею 1.9506 га кадастровий номер 8000000000:66:134:0005 не визначена. В подальшому, рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 370 1804 затверджено Генеральний план міста, а територія, на якій розташована земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:66:134:0005, віднесена до категорії земель житлової та громадської забудови, що в контексті функціонального призначення земельної ділянки відображено у п. 9 виданих Містобудівних умов. Тобто, місцева територіальна громада, як власник земельної ділянки і даному випадку позивач, затверджуючи генеральний план, визначила функціональне призначення спірної земельної ділянки як землі перспективної багатоповерхової забудови. На думку відповідача, здійснення будівництва на земельній ділянці, за умови отримання відповідних вихідних даних від органу місцевої влади та дозволу на будівництво, не можу  вважатись використанням  земельної ділянки не за цільовим призначенням. За твердженнями відповідача, відповідно до наведених ним обставин та  правил забудови земельної ділянки, що підтверджено  відповідними висновками Верховного Суду у справі № 640/14207/20,  відповідач  може самостійно визначити вид використання земельної ділянки в межах категорії землі житлової та громадської забудови, в тому числі й використовувати під будівництво  житлового комплексу. Викладені у  справі № 640/14207/20 висновки Верховного Суду відповідач вважає преюдиційними для даної справи.
В судове засідання апеляційної інстанції 05.10.2021 з`явились представники прокуратури та сторін, представники прокуратури та позивача надали пояснення, в яких підтримали апеляційну скаргу прокуратури, просили її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву Першого заступника керівника Київської міської прокуратури про вжиття заходів забезпечення позову.  
Представник відповідача в даному судовому засіданні заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх дж уваги, оскаржувану ухвалу як законну та обґрунтовану залишити без змін. 
Заслухавши пояснення представників прокуратури та сторін, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як встановлено матеріалами справи, Перший заступник керівника Київської міської прокуратури звернувся до Господарського суду міста Києва  в інтересах держави в особі Київської міської ради  з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління №3 Київзеленбуд»  про розірвання договору на право тимчасового довгострокового користування земельною ділянкою площею 1,9506 га (кадастровий номер 8000000000:66:134:0005), яка розташована по вул. Воскресенській, 2-а у Дніпровському районі м. Києва, укладеного між позивачем та відповідачем, який зареєстрований у книзі реєстрації договорів на право тимчасового користування землею 04.04.2001 за №66-5-00053 та в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.09.2015 за №11440307; про припинення  права користування земельною ділянкою площею 1,9506 га (кадастровий номер 8000000000:66:134:0005),     яка розташована по вул. Воскресенській, 2-а у Дніпровському районі м. Києва та про зобов`язання відповідача повернути позивачу вищевказану земельну ділянку, мотивуючи свої вимоги встановленням факту використання спірної земельної ділянки не за цільовим призначення.
27.05.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла заява прокурора про забезпечення позову, в якій він просив суд забезпечити позов шляхом заборони відповідачу та будь-яким іншим особам, з якими укладено договори про здійснення підготовчих, вишукувальних та будівельних робіт на спірній земельній ділянці, вчиняти будь-які дії щодо проведення будівельних та вишукувальних робіт щодо будівництва житлового комплексу з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями на вул. Воскресенській, 2-а у Дніпровському районі міста Києва, а також заборонити здійснювати будь-які дії із вказаною земельною ділянкою; заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо об`єктів нерухомості на земельній ділянці (кадастровий номер 8000000000:66:134:0005), яка розташована по вул. Воскресенській, 2-а у Дніпровському районі м. Києва. 
За приписами ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Положеннями ч. 1 ст. 137 ГПК України визначено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.
З аналізу згаданих положень закону видно, що заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду.  Проте особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову,  подати докази щодо наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу  забезпечення позову.  
В ході вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника про необхідність вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника про забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Відповідний висновок наведено й в постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі № 915/167/20.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість вчинення відповідачем певних дій не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.    
Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність вжиття відповідного заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Аналогічну правову позицію наведено в постановах Верховного суду від 30.03.2018 у справі №905/2130/17 та від 13.02.2018 у справі №911/2930/17.    
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.
Під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Крім цього, при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). 
За приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).
Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року в справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Поняття «ефективний засіб», за висновками Європейського суду з прав людини (рішення від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії»), передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. 
В ході вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
В силу положень ч. 1 ст. 74 ГПК України обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення конкретного позову та на які така сторона посилається.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, що мають значення для справи. 
Належними  згідно ст. 76 ГПК України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Як встановлено матеріалами справи, предметом спору у даній справі є розірвання договору на право тимчасового довгострокового користування земельною ділянкою площею 1,9506 га (кадастровий номер 8000000000:66:134:0005) по вул. Воскресенській, 2-а у Дніпровському районі м. Києва,  припинення відповідачу права користування  цією земельною ділянкою та зобов`язання повернути її  позивачу.
Тобто, спір у даній справі є немайновим і судове рішення у разі задоволення позову не вимагатиме примусового виконання, відповідно в цьому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. При цьому, в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Аналогічна правова позиція наведена в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18.
Обґрунтовуючи свою заяву про забезпечення позову, прокурор зазначав, що невжиття цих заходів може утруднити виконання рішення суду в разі задоволення позову, оскільки на спірній земельній ділянці, яка перебуває у відповідача на праві тимчасового довгострокового користування вирито котлован, працює будівельна техніка та ведеться будівництво і у разі задоволення позову це призведе до неможливості вільно використовувати і розпоряджатись спірною землею.
Проте, як правильно встановлено судом першої інстанції, заява прокурора, не містить будь-яких обґрунтованих доводів щодо реально існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, а матеріали справи не містять доказів того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав чи інтересів прокурора, за захистом яких він звернувся до суду.
Посилання прокурора на отримання відповідачем дозвільних документів на  будівництво, здійснення будівельних робіт на спірній земельній ділянці, критично оцінюються апеляційним судом, оскільки зазначені будівельні та вишукувальні роботи на спірній земельній ділянці проводяться на підставі відповідного дозволу, тоді як оскарження цього дозволу не є предметом розгляду даного спору та відповідно не стосуються заходів забезпечення позову в контексті предмету та підстав заявленого немайнового спору.
При цьому, доводи прокурора про нецільове використання спірної земельної ділянки  та заперечення відповідача з цього приводу не заслуговують на увагу, оскільки при вирішення питання про забезпечення позову, обґрунтованість заявлених позовних вимог не досліджується, адже це питання  є предметом розгляду справи по суті спору й не вирішується під час розгляду заяви про забезпечення позову.
З огляду на наведене та те, що заявником не доведено тих підстав, що невжиття заходів до забезпечення позову вказаним в заяві шляхом може істотно ускладнити чи унеможливити виконання    рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, враховуючи предмет спору (про       розірвання договору, припинення права користування земельною ділянкою та повернення земельної ділянки),  апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову на підставі  ст. ст. 136, 137 ГПК України. 
Доводи апелянта з приводу порушенням норм процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Враховуючи положення ч.   1    ст.   9 Конституції України      та  ратифікацію         Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР         Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод       1950 року і Першого протоколу та протоколів №   2,4,7,11 до Конвенції та прийняття       Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати   Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод   (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006  та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1   статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильність прийняття судом оскаржуваної ухвали у даній справі.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, ухвала місцевого суду є законною, обґрунтованою обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування ухвали суду апеляційний господарський суд не знаходить. Доводи апелянта по суті  його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні (ухвалі) висновків.
Оскільки в судовому засіданні 05.10.2021 було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови, а головуючий суддя Дикунська С.Я. та суддя Станік С.Р. перебували у відпустці з 11.10.2021 по 13.10.2021 включно, повний текст постанови підлягає підписанню після виходу цих суддів з відпустки (з урахуванням вихідних днів з 14.10.2021 по 17.10.2021 включно).
Керуючись ст.ст. 255, 269-270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі №910/2653/21 - без змін.
Матеріали оскарження у справі № 910/2653/21 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст.   288-289  ГПК України.

                                                                 Повний текст постанови підписано 18.10.2021 

Головуючий суддя                                                            С.Я. Дикунська 

Судді                                                                                С.Р. Станік

                                                                                Є.Ю. Шаптала