ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7872/21 Справа № 212/1682/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Бондар Я.М., 
суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

сторони:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач: Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою  Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 червня 2021 року, яке постановлено суддею Власенко М.Д. у місті Кривому Розі та повний текст рішення складено 22 червня 2021 року, -
ВСТАНОВИВ:
В лютому 2021 року  ОСОБА_1  звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «Центральний ГЗК») про стягнення одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в обґрунтування якого зазначив, що він з 13.06.1983 року по 08.12.2003 року та з 25.10.2004 року по 06.01.2011 року, перебував у трудових відносинах ПрАТ «Центральний ГЗК».
06.01.2011 року позивач звільнився з підприємства відповідача за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. В лютому 2020 року він дізнався, що Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012рр. передбачено виплачувати  працівнику при виході на пенсію одноразову (вихідну) допомогу в розмірі,  залежно від  стажу роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 20 і більше  років трьохмісячну  середню заробітну плату. Оскільки він відпрацював у відповідача більше 31 року, відповідач зобов`язаний був виплатити одноразову (вихідну) допомогу при звільненні на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Відповідач виплатив йому одноразову допомогу лише в розмірі двох середньомісячних заробітних плат. Однак до часу звернення до суду належні до виплати кошти у вигляді вихідної допомоги не виплачені.
Розмір середньомісячної заробітної плати, розраховано відповідно до положень Постанови КМУ від 08.02.1995р. № 100 та на момент звільнення становив 4794,82 грн. Отже, трьохмісячний розмір середньої заробітної плати, який не виплачено позивачу при звільненні складає 2794,82 грн. х3 =14384,46 грн. Також, у зв`язку з невиплатою належної позивачу одноразової допомоги при кінцевому розрахунку стягненню на його користь підлягає й середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.01.2011 року по 05.02.2021 р. у розмірі 539 328,32 грн. ( 26,71 грн. х 20 192 годин). 
29 квітня 2021 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути на його користь в рахунок не виплаченої заробітної плати належної йому при звільненні з роботи – 14 384 грн. 46 коп. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 06.01.2011 року по 05.02.2021 року в розмірі 90 000 грн.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 червня 2021 року, стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 невиплачену одноразову допомогу при звільненні у розмірі 14 384 гривень 46 копійок, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.01.2011 року по 05.02.2021 року у розмірі 90000 гривень.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 1043 грн. гривень 84 копійок.
В апеляційній скарзі представник відповідача ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права. 
Судом першої інстанції не враховано, що ПрАТ «ЦГЗК» не був стороною жодної галузевої угоди та відповідно її підписантом. Враховуючи, що відповідач не приймав участі в колективних переговорах по укладанню угоди і відповідно Галузева угода не була підписана генеральним директором ПрАТ «ЦГЗК» як представником відокремленої юридичної особи, тому твердження представника позивача стосовно поширення «Галузевої угоди гірничо- металургійного комплексу України на 2007-2008 роки» на відповідача є помилковим і не відповідає дійсності.
Судом не взято до уваги практику щодо розгляду аналогічних справ при винесенні рішення по справі та стягнуто судом неймовірно високий розмір середнього заробітку, що майже в сім разів перевищує розмір невиплаченої при звільненні вихідної допомоги .
Оскільки на день звільнення з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію позивач не досяг загального пенсійного віку для чоловіків, то відповідно до положень п.7.13 Колективного договору права на отримання одноразової матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію не мав. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 у період з 13.06.1983 року по 08.12.2003 року та з 25.10.2004 року по 06.01.2011 року тобто 26 років 08 місяців 07днів працював у на посаді машиніста бурової установки 6 розряду бурової дільниці кар`єру №3,4 та за іншими професіями на ПрАТ «Центральний ГЗК».
Згідно запису у трудовій книжці ОСОБА_1 звільнено з роботи 06.01.2011 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст. 38 КЗпП України, наказ №6 від 06.01.2011 року. 
Позивачу ОСОБА_1 при звільненні з підприємства допомога при виході на пенсію не виплачувалась (а.с. 52)
Відповідно до довідки ПрАТ «Центральний ГЗК»» № 221 від 24.03.2021 року, розмір середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 за останні два місяці листопад – грудень 2010 року склав 7880,06 грн. розмір середньогодинного заробітку складає 26,71 грн., розмір середньомісячного заробітку складає – 4794,82 грн.
Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що при звільненні йому не була виплачена одноразова вихідна допомога при виході на пенсію в розмірі тримісячної середньої заробітної плати, оскільки він, відповідно до загального стажу його роботи на підприємстві, при виході на пенсію мав отримати три розміри місячної середньої заробітної плати.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що при звільненні позивача, з вини роботодавця, йому не було виплачено одноразову вихідну допомогу при виході на пенсію в розмірі тримісячної середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача разом із середнім заробітком за час затримки невиплати одноразової допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Відповідно до положень ст. 13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.
Пунктом 6.1 розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, чинної на день звільнення позивача, оскільки наступна галузева угода на 2011-2012 роки, зареєстрована міністерством праці та соціальної політики України 28.07.2011 року, передбачено, що сторона власників зобов`язується виплачувати працівнику при фактичному виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше трьох середньомісячних заробітних плат при стажі від 20 і більше років.
Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. 
Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.
Як вбачається з Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу на 2007-2008 роки її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств, установ, організацій галузі (далі – підприємства), їх уповноваженими представниками, Міністерством промислової політики України, Фондом державного майна України, господарськими об`єднаннями, з однієї сторони (далі – Сторона власників), та Профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України (далі – ПМГУ) в особі її Центрального комітету (далі – Сторона профспілки). Від сторони власників угоду підписав Генеральний директор ТОВ «Метінвест Холдинг» Сірий І.
Оскільки ПрАТ «ЦГЗК» входить до складу Групи Метінвест, яка здійснює стратегічне управління гірничо-металургійним бізнесом Групи СКМ, управляючою компанією якої є ТОВ «Метінвест Холдинг», то дія зазначеної Галузевої угоди розповсюджується на ПрАТ «ЦГЗК». У зв`язку з чим, спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про неправомірність застосування судом першої інстанції до врегулювання спірних правовідносин умов Галузевої угоди.
Отже, враховуючи, що позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням   станом на 06.01.2011 року мав більше ніж 20 років стажу роботи на підприємстві відповідача, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що на  ОСОБА_1 розповсюджується дія п. 6.1. Галузевої угоди та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної заробітної плати працівника.
Статтею 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.
Вимоги до власників підприємства, передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу  України  та колективного договору підприємства, в частині соціальних гарантій працівників при виході на пенсію, які були чинні на час звільнення позивача із підприємства відповідача різняться, так Галузевою Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу, така ж норма передбачена і колективним договором, однак колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої Угоди, оскільки встановлює обмеження у виплаті вихідної допомоги у зв`язку із наявністю порушень працівником трудової дисципліни. 
У зв`язку з викладеним, колегія суддів погоджується з всновками суду першої про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої Угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача, а не Колективного договору, положення якого погіршують становище працівника.
Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства, передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві та без врахування порушень трудової дисципліни працівником (протягом останнього року роботи). 
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі №212/343/17-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №215/1270/16-ц, у справі № 212/6331/19 від 29 липня 2020 року .
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача 26 років 08 місяців 07днів та був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.
Отже, на ОСОБА_1 розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо - металургійного комплексу України та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі місячної середньої заробітної плати. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( із змінами та доповненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. 
Позивач був звільнений з підприємства відповідача 06.01.2011 року, тому розрахунковим періодом є два попередні повні місяці – листопад 2010 року та грудень 2010 року. В зазначені місяці середньомісячна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням склала 7880,06 грн. 
При середньомісячній заробітній платі 4794,82 грн. вихідна допомога повинна становити три розміри середньомісячного заробітку що дорівнює 14 384,46 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 14 384, 46 грн. невиплаченої одноразової вихідної допомоги при виході на пенсію.
Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. 
Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади – 06.01.2011 року, відповідач не провів виплату позивачеві всіх належних сум та не виплатив вихідну допомогу при виході на пенсію.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що так як ОСОБА_1 , який звільнений 06.01.2011 року, не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом першої інстанції проведено не було, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в межах заявлених вимог.
Згідно п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
 Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що сума стягнутого середнього заробітку майже в 7 разів перевищує середній заробіток працівника, оскільки вказані обставини не знімають з відповідача відповідальності за несвоєчасну виплату належних працівникові при звільненні сум. 
Колегія суддів погоджується з розрахунком розміру середнього заробітку за період з 06.01.2011 року по 05.02.2021 року, наведеним в рішенні суду першої інстанції та перевіреним колегією суддів.
В силу положень ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах вимог заявлених сторонами, тому суд першої інстанції, розглянувши справу дійшов правильного висновку, про стягнення на користь позивача ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виходячи із меж заявлених позовних вимог, визначеного позивачем на власний розсуд з урахуванням принципу справедливості та співмірності в розмірі 90 000 грн. 
Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції судової практики щодо розгляду аналогічних справи є безпідставними та суперечать чинному законодавству, згідно якого суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Крім того, не заслуговують на увагу доводи заяви від 01 вересня 2021 року про застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення одноразової допомоги при виході на пенсію та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнення, посилаючись на те, що одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію і середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні не є основною чи додатковою заробітною платою, до яких повинна застосовуватись позовна давність строком у три роки.
Відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, чинної на день звільнення позивача, одноразова допомога відноситься до інших виплат, які не передбачені актами чинного законодавства, встановлені додатково при припиненні трудового договору у зв`язку з виходом на пенсію, і її виплата повинна бути здійснена згідно з вимогами статті 116 КЗпП України в день звільнення позивача.
Конституційний Суд України у рішенні № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку із положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Отже, враховуючи те, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена ОСОБА_1 у зв`язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право при звільненні на пенсію згідно з умовами Колективного договору та Галузевої Угоди, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, про те, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком у відповідності до ч.2 ст.233 КЗпП України.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
 За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду на підставі п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення. 
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 червня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 21 жовтня 2021 року.

Головуючий:

Судді: