П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 листопада 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/7565/21	
Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.
                    П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого           судді                     -            Джабурія О.В.
суддів                                          -            Вербицької Н.В.
                                                -          Кравченка К.В.
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року по справі № 420/7565/21 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку, -
ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

07 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просив суд:
визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо нездійснення доплати ОСОБА_1 за службу в нічний час за період з лютого 2018 року по березень 2018 року;
зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 заборгованість у вигляді доплати за службу в нічний час за період з лютого 2018 року по березень 2018 року;
визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо нездійснення ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по листопад 2017 року;
зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 заборгованість по індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по листопад 2017 року;
стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки доплати за службу у нічний час та заборгованість по індексації грошового забезпечення за період з 09.02.2021 по день ухвалення рішення судом із розрахунку середньоденного грошового забезпечення у розмірі 878 грн. 13 коп. за кожен день;
стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн.;
стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь позивача ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 24.02.2021 року представником ОСОБА_1 було направлено звернення до Департаменту патрульної поліції для отримання наступної інформації: 1. Чи здійснювалась доплата за службу в нічний час за нічні зміни, починаючи з 07.11.2015 по 09.02.2021 відповідно до Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 № 260; 2. Чи виплачувалась заборгованість по індексації грошового забезпечення в період з 07.11.2015 по 09.02.2021 відповідно до вимог статті 94 Закону України «Про Національну поліцію»; Якщо вищевказані виплати проводились/не проводились (за службу в нічний час та індексація) надати належним чином завірені копії платіжних документів, а саме: - довідку про кількість фактично відпрацьованих годин (нічні зміни) в період часу з 07.11.2015 по 09.02.2021; - архівну відомість виплат з 07.11.2015 по 09.02.2021; Якщо виплати не проводились (за службу в нічний час, індексація та компенсація за невикористані дні щорічної відпустки) повідомити причину та у подальшому здійснити їх виплату на картковий рахунок виплат заробітної плати «Ощадбанк» № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_2 .
03.04.2021 було отримано відповідь з ДПП, згідно якої повідомлено, що в період з 07.11.2015 по 31.03.2021 підстави для нарахування доплати за службу у нічний час ОСОБА_1 відсутні. Також у відповіді вказано, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 18.10.2017 № 782 індексація проводилась з листопада 2017 року, тому заборгованість відсутня.
У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що Постановою Кабінету Міністрів України від 18 жовтня 2017 року № 782 внесено зміни до п.2 Порядку та доповнено абзац 5 після слова «військовослужбовці» словом «поліцейських». Індексація грошового забезпечення поліцейських проводиться після набрання чинності вказаною постановою, тобто з 24.10.2017 року. Враховуючи вищевикладене, право на виплату коштів по індексації до 24.10.2017 року позивач не мав. Так як ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за службу в нічний лише 07.05.2021 року, то враховуючи положення п. 11 Розділу І Порядку № 260, він не має права на компенсацію такої заборгованості понад 3 роки. Відповідно до Довідки про доходи № 867 від 31.05.21 виданої управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ДПП ОСОБА_1 у грудні 2020 року отримав заробітну плату у розмірі 15028,54 грн., а в січні 2021 року - 13502,54 грн. Відповідно загальна сума доходу за ці 2 місяці становить 28531,08 грн., а середньоденна заробітна плата складає 460,18 грн. За розрахунками сторони позивача сума боргу відповідача становить 3865,09 грн. (489,90 грн. нічні + 3375,19 грн. інфляційні). В той же час середній заробіток за кожен день прострочення на думку позивача становить 878,13 грн. та помноживши його на кількість днів (станом на час написання відзиву їх вже 112 й кількість таких збільшується) отримаємо суму 98350,56 грн., яка більше в 25 разів за розмір самого боргу. У справі, що розглядається, потрібно взяти до уваги наявність спору між сторонами з приводу самого факту відсутності чи наявності заборгованості; розміру належних до виплати працівникові сум, які на думку позивача складають 3865,09 грн. (на день звільнення); не істотність цієї частки боргу порівняно із сумою середнього заробітку працівника, про стягнення якої просить позивач (за період вже майже 4 місяців); відсутність на той час законодавчих підстав (їх невизначеність стосовно поліцейських) для нарахування вказаних позивачем виплат тощо. Відповідач вважає про необхідність зменшення суми середнього заробітку та врахування під час визначення її розміру позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Відповідач вважає, що зазначена представником позивача сума наданої правничої допомоги (10000,00 грн.) явно занадто завищена та не є співмірною із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Ціна позову складає 3865,09 грн. (489,90 грн. нічні + 3375,19 грн. інфляційні), що в 2,5 рази менше вартості заявленої правничої допомоги.
У відповіді на відзив позивач зазначає, що індексація грошових доходів повинна проводитись за весь час несення служби позивача. Доводи відповідача про те, що необхідно проводити індексацію заробітної плати поліцейських лише після набрання чинності змін до вказаного Положення, а саме з 24.10.2017 є необґрунтованими. Відповідачу необхідно довести те, що ОСОБА_1 використовував своє право на двогодинну перерву для відпочинку кожної нічної зміни. До правовідносин, які склались між позивачем та ДПП необхідно застосувати ч.2 ст.117 КЗпП. У правовідносинах, які склались між позивачем та ДПП необхідно застосувати «Порядок обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Позивачем не було допущено ніяких процесуальних зловживань. Розмір середнього заробітку прямо залежить лише від протиправної бездіяльності Департаменту патрульної поліції. Позивач намагався мирним шляхом у досудовому порядку вирішити питання щодо здійснення йому виплат заборгованості по заробітній платі, але ДПП відмовив позивачу.
В запереченнях відповідач вказує, що у справі, що розглядається, потрібно взяти до уваги наявність спору між сторонами з приводу самого факту відсутності чи наявності заборгованості; розміру належних до виплати працівникові сум, які на думку позивача складають 3865,09 грн. (на день звільнення); не істотність цієї частки боргу порівняно із сумою середнього заробітку працівника, про стягнення якої просить позивач (за період вже майже 5 місяців); відсутність на той час законодавчих підстав (їх невизначеність стосовно поліцейських) для нарахування вказаних позивачем виплат тощо. За таких обставин, відповідач вважає обґрунтованою необхідність зменшення суми середнього заробітку та врахування під час визначення її розміру позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо нездійснення доплати ОСОБА_1 за службу в нічний час за період з лютого 2018 року по березень 2018 року. Зобов`язано Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 заборгованість у вигляді доплати за службу в нічний час за період з лютого 2018 року по березень 2018 року. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо нездійснення ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по листопад 2017 року. Зобов`язано Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 заборгованість по індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по листопад 2017 року. Зобов`язано Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 5000,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,00 грн. та на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. 
Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржено в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.02.2021 року по день ухвалення рішення тому, на підставі ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає правильність висновків суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

ОСОБА_1 в період з 07.11.2015 року по 09.02.2021 року проходив службу у патрульній поліції України та перебував на посаді інспектора взводу № 2 роти № 6 батальйону № 1 полку управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції.
Відповідно до витягу з наказу Департаменту патрульної поліції № 107 о/с від 04.02.2021 року ОСОБА_1 09.02.2021 року був звільнений з органів Національної поліції України відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).
Станом на день звільнення стаж служби ОСОБА_1 становить 05 років 05 місяців 01 день.
24.02.2021 року представником ОСОБА_1 було направлено звернення до Департаменту патрульної поліції для отримання наступної інформації: 1. Чи здійснювалась доплата за службу в нічний час за нічні зміни, починаючи з 07.11.2015 по 09.02.2021 відповідно до Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 № 260; 2. Чи виплачувалась заборгованість по індексації грошового забезпечення в період з 07.11.2015 по 09.02.2021 відповідно до вимог статті 94 Закону України «Про Національну поліцію»; Якщо вищевказані виплати проводились/не проводились (за службу в нічний час та індексація) надати належним чином завірені копії платіжних документів, а саме: довідку про кількість фактично відпрацьованих годин (нічні зміни) в період часу з 07.11.2015 по 09.02.2021; архівну відомість виплат з 07.11.2015 по 09.02.2021; Якщо виплати не проводились (за службу в нічний час, індексація та компенсація за невикористані дні щорічної відпустки) повідомити причину та у подальшому здійснити їх виплату на картковий рахунок виплат заробітної плати «Ощадбанк» № НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_2 .
У відповідь на вказане звернення Департамент патрульної поліції листом від 30.03.2021 року повідомив ОСОБА_1 , що в період з 07.11.2015 по 31.03.2021 підстави для нарахування доплати за службу у нічний час відсутні, а відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 18.10.2017 № 782 індексація проводилась з листопада 2017 року, тому заборгованість відсутня.
Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.
ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією     та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських, не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на поліцейських стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
Отже, безперечним є висновок, що трудове законодавство у питаннях, які не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюється також і на поліцейських.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 р. справа №821/1083/17 .
Аналізуючи вказані вище положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у справі №821/1083/17 виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Стягнення повинно відповідати принципу розумності, справедливості та пропорційності.
Роз`яснюючи наведені принципи, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені також і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (постанова від 20.05.2020 року, справа №816/1640/17).
Ураховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що підтверджено право позивача на отримання доплати за службу в нічний час та індексації грошового забезпечення, колегія суддів вважає, що відповідач повинен нести відповідальність, встановлену ч.1 ст.117 КЗпП України, а саме: виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки виплати доплати за службу в нічний час та індексації грошового забезпечення.
Розраховуючи суму середнього заробітку за час затримки виплати доплати за службу в нічний час та індексації грошового забезпечення, суд першої інстанції виходив з вищенаведених позицій Великої Палати Верховного Суду та врахував такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
В свою чергу колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.02.2021 по день ухвалення судового рішення, в даному випадку - 22.07.2021 року, із розрахунку середньоденного грошового забезпечення у розмірі 878,13 грн. за кожен день, що становить суму 143 135,19 грн.(163 днів затримки х 878,13 грн.).
Водночас, колегія суддів зазначає, що доплата за службу в нічний час та індексація грошового забезпечення, які не виплачені позивачу у день його звільнення, складають 3865,09 грн., що більш ніж у тридцять разів є меншим ніж сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні яку просить стягнути позивач.
Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що для визначення суми, яку належить стягнути як середній заробіток за несвоєчасну виплату доплати за службу в нічний час та індексації грошового забезпечення слід врахувати співмірність ймовірного розміру майнових втрат пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні працівника та заявлених позивачем до виплати сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Поряд з цим, слід зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, – 
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Джабурія О.В.	
Судді	    	Кравченко К.В.   Вербицька Н.В.