КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 756/6893/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/12373/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Банасько І.М.  
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
07 жовтня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючого - Немировської О.В. 
                  суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на період навчання, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 липня 2021 року, 
 
встановив:
у травні 2021 року позивач звернулась до суду з позовом. у якому просила стягнути з відповідача аліменти на своє утримання в розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходів, посилаючись на те, що вона продовжує навчання, а тому потребує матеріальної допомоги.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 02 липня 2021 року позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини від усіх видів його доходів.
Не погоджуючись з рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду частково скасувати та ухвалити рішення про стягнення на її користь аліментів в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу відповідача,  посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.  
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Звертаючись до суду з вимогами про стягнення аліментів позивач посилалась на те, що рішенням Оболонського районного суду м.Києва віл 28 квітня 2004 року з відповідача на користь ОСОБА_3 було стягнуто аліменти на утримання дітей, в тому числі позивача, в розмірі 1/2 частини від усіх видів його доходів щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 вона досягла повноліття, однак у зв`язку з продовженням навчання на денній формі в Національному авіаційному університеті потребує матеріальної допомоги.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 02 липня 2021 року позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини від усіх видів його доходів.
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як батько, зобов`язаний утримувати доньку у зв`язку з продовженням нею навчання, та визначив розмір аліментів в розмірі 1/6 частини від усіх видів доходів відповідача. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 180, 181, 199, 200 СК України.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 є донькою відповідача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_1 досягла повноліття.
Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина.
Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 СК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
Конструкція даної статті передбачає обов`язок батьків утримувати своїх дітей, які продовжують навчання та у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, надавати таку допомогу до досягнення ними двадцяти трьох років або до припинення навчання. Тобто нормами даної статті не передбачено обов`язку саме продовження навчання.
Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за  обов`язкової  сукупності  таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
У своїй апеляційній скарзі позивач посилалась на те, що судом першої інстанції було невірно взято до уваги матеріальний стан відповідача, як платника аліментів. Зазначала, що в неї є сумніви  щодо відсутності у відповідача доходів, оскільки реєстрація відповідача фізичною особою-підприємцем свідчить про наявність в нього коштів. Однак, такі доводи апеляційної скарги є неспроможними та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки ґрунтуються на припущеннях.
Матеріали справи свідчать про те, що в грудні 2020 року відповідач був звільнений з роботи, станом на день розгляду справи не працевлаштований. Також представником відповідача разом з відзивом на апеляційну скаргу було надано довідку з податкового органу, яка свідчить про відсутність у відповідача доходів від діяльності ФОП. Вказані обставини були предметом перевірки під час розгляду справи у суді першої інстанції та отримали належну правову оцінку.
Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про отримання відповідачем грошових коштів від реалізації нерухомого майна, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.
Також суд звертає увагу на те, що при зверненні до суду з позовом позивачем не було надано будь-яких доказів на підтвердження витрат, які здійснюються нею у зв`язку з навчанням, як і доказів на підтвердження вартості самого навчання. Твердження ОСОБА_1 про те, що розмір аліментів має бути визначено саме в розмірі 1/4 частини від доходів відповідача не обґрунтовані відповідними доводами та не підтверджені належними доказами. 
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи скаржника про те, що відповідачем у 2018 році було відчужене належне йому майно з метою уникнення відповідальності щодо сплати аліментів, оскільки дійсність відповідних правочинів не є предметом розгляду в даній справі.
Поряд з цим не впливають на висновок суду і викладені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу доводи про те, що позивач займається незареєстрованою підприємницькою діяльністю шляхом продажу одягу. Рішення суду першої інстанції відповідач не оскаржував, факту потреби позивача в матеріальному утриманні на період навчання не спростовував.
Відповідно до  ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, судом  першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 липня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                
 
Судді