ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

04 листопада 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/2935/21	
(суддя Верба І.О., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чередниченка В.Є. (доповідач),
                               суддів:  Іванова С.М., Панченко О.М.,     
за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою     ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року у справі №160/2935/21 за позовом ОСОБА_1 до  Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання протиправними дій та бездіяльності, стягнення протиправно ненарахованої та невиплаченої заробітної плати,-

                                                         ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 26 лютого 2021 року звернулась до суду з позовом до Дніпропетровської обласної прокуратури згідно з яким просить:
-          визнати протиправними дії відповідача, які полягають у застосуванні до відносин оплати праці (заробітної плати) ОСОБА_1 у зв`язку із її публічною службою у період з 01.07.2015 по 30.12.2020 на посадах прокурора (а саме у період з 01.07.2015 по 14.12.2015 на посаді старшого прокурора Дніпровського району м. Дніпродзержинська, у період з 15.12.2015 по 30.12.2020 на посаді прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури) пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 № 2456-VI та постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» в частині визначення посадового окладу ОСОБА_1 ;
-          визнати протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у незастосуванні до відносин оплати праці (заробітної плати) ОСОБА_1 у зв`язку із її публічною службою у період з 01.07.2015 по 30.12.2020 на посадах прокурора (а саме у період з 01.07.2015 по 14.12.2015 на посаді старшого прокурора Дніпровського району м. Дніпродзержинська, у період з 15.12.2015 по 30.12.2020 на посаді прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури) статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII в частині визначення посадового окладу ОСОБА_1 ;
-          визнати протиправною бездіяльності Дніпропетровської обласної прокуратури, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 за час її публічної служби у період з 01.07.2015 по 30.12.2020 на посадах прокурора (а саме у період з 01.07.2015 по 14.12.2015 на посаді старшого прокурора Дніпровського району м. Дніпродзержинська, у період з 15.12.2015 по 30.12.2020 на посаді прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури) заробітної плати прокурора в загальному розмірі 2266900,47 грн, в тому числі: посадового окладу 974608,83 грн; надбавки за вислугу років 277672,55 грн; надбавки за виконання особливо важливої роботи 972744,02 грн; надбавки за роботу в умовах режимних обмежень 41875,06 грн;
-          стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 в рахунок протиправно ненарахованої та невиплаченої заробітної плати за час її публічної служби у період з 01.07.2015 по 30.12.2020 на посадах прокурора (а саме у період з 01.07.2015 по 14.12.2015 на посаді старшого прокурора Дніпровського району м. Дніпродзержинська, у період з 15.12.2015 по 30.12.2020 на посаді прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури) та в рахунок відшкодування шкоди, завданої пунктом 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 № 2456-VІ, який Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнаний неконституційним в частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування», 2266900,47 грн, в тому числі: посадового окладу 974608,83 грн; надбавки за вислугу років 277672,55 грн; надбавки за виконання особливо важливої роботи 972744,02 грн; надбавки за роботу в умовах режимних обмежень 41875,06 грн.           Позов обґрунтовано тим, що з 01.07.2015 року Законом України «Про прокуратуру» (далі – Закон №1697-VІІ) встановлено нові розміри посадових окладів працівників прокуратури, однак, в порушення вимог законодавства виплата  здійснювалися з урахуванням вимог постанови №505, тобто у меншому розмірі, у зв`язку з її не приведенням Кабінетом Міністрів України у відповідність до Закону №1697-VІІ.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю. 
Рішення суду мотивовано тим, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, що було викладено в постановах від 14.03.2018 у справі № 825/575/16, від 21.03.2018 у справі № 817/548/16, від 21.11.2018 у справі № 808/2163/17,  від 16.01.2019 № 804/217/17, від 27.02.2019 у справі № 809/982/16, від 05.05.2020 у справі № 824/490/16, яка у відповідності до положень частини 5 статті 242 КАС Українни є обов`язковою для врахування, у відповідача відсутнє право самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості збільшувати видатки з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено Постановою № 505.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його до апеляційного суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права та застосував до спірних відносин норми, які не підлягали застосуванню, не застосувавши при цьому норми, які підлягали застосуванню. Зазначає про те, що норми законів про Державний бюджет, Бюджетний кодекс України, Закон №113-ІХ, Постанова КМУ №505 не можуть застосовуватися до спірних відносин враховуючи той факт, що ч. 1 ст. 82 Закону України №1697-VІІ встановлено, що заробітна плата прокурора регуюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з відзивом на апеляційну скаргу відповідач просить у задоволені апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що позивач, згідно із записами трудової книжки серія НОМЕР_1 :
-           15.12.2015 призначена тимчасово на посаду прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури на час відпустки основного працівника, наказ від 14.12.2015 № 2404к;
-           30.03.2016 переведена на посаду прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури, наказ від 30.03.2016 № 379к;
-           30.12.2020 звільнена з посади та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 31 Закону України «Про прокуратуру», наказ від 24.12.2020 №1071к (а.с.24-31).
Листом Дніпропетровської обласної прокуратури від 28.01.2021 № 21-84 вих.21 надано відомості щодо заробітної плати ОСОБА_1 , у тому числі із помісячною деталізацією нарахувань (а.с.32-42):
-          з 01.07.2015 по 14.12.2015 заробітна плата складалась з: посадового окладу 1444 грн на підставі постанови № 505 від 31.05.2012 та відповідно до штатного розпису; надбавки до посадового окладу за класний чин 125 грн на підставі постанови № 268 від 09.03.2006; надбавки за вислугу років 25% посадового окладу; надбавки до посадового окладу за виконання особливо важливої роботи 70% на підставі постанови № 505 від 31.05.2012 та наказу прокурора області; надбавки до посадового окладу особі, яка працює в умовах режимних обмежень 10% на підставі постанови № 414 від 15.06.1994; місячної премії по плану на підставі постанови № 505 від 31.05.2012 та наказу прокурора області; матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення під час щорічної відпустки на підставі постанови № 505 від 31.05.2012 та наказу прокурора області;
-          з 15.12.2015 до 30.12.2020 ОСОБА_1 працювала на посаді прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури, посадовий оклад складав 2048 грн відповідно до штатного розпису, постанови № 763 від 30.09.2015 «Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 30 травня 2012 року № 505»;
-          з 06.09.2017 посадовий оклад становив 5660 грн відповідно до постанови № 763 від 30.09.2015, надбавка до посадового окладу за класний чин 125 грн на підставі постанови №   268 від 09.03.2006;
-          з 25.09.2019 припинено нарахування надбавки за класний чин у зв`язку із набранням чинності Законом № 113-ІХ від 19.09.2019;
-          надбавка за вислугу років 25% посадового окладу на підставі постанови № 1090 від 09.12.2015 та частини сьомої статті 81 Закону України «Про прокуратуру»; 
-          з вересня 2017 року надбавка за вислугу років виплачувалась у розмірі 30% на підставі постанови №1090 від 09.12.2015 та частини сьомої статті 81 Закону України «Про прокуратуру».
Правомірність дій відповідача щодо застосування до відносин оплати праці позивача пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 № 2456-VI та постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 та правомірність бездіяльності відповідача щодо не застосування під час визначення посадового окладу позивача положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII є предметом спору переданого на вирішення суду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, яка заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
14 жовтня 2014 року прийнято Закон України № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин).
Відповідно до частини третьої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
Отже, з липня 2015 року відбулися зміни в оплаті праці працівників прокуратури.
Разом із цим, відповідно до положень статей 8, 13 Закону України «Про оплату праці» умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Частиною дев`ятою статті 81 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Згідно зі статтями 89 і 90 Закону України «Про прокуратуру» фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України. Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Частинами першою, другою статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Водночас Законом України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» внесено зміни до Бюджетного кодексу України, розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» якого доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Також, пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» установлено, що положення частини другої статті 33, статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Тобто, Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», як спеціальним законом, який регулює бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, які фінансуються з державного бюджету, надано повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.
Аналогічні положення закріплені у пункті 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік».
Вищенаведені законодавчі приписи не визнавались неконституційними в установленому порядку.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що за загальним правилом конкуренція правових норм у часі повинна вирішуватися на користь норми, прийнятої пізніше, оскільки найновіше законодавство демонструє способи та форми правового регулювання, які, на думку законодавця, на цьому етапі розвитку суспільства є більш доцільними.
Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (надалі - Постанова № 505) надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури (пункти 2, 6).
Підпунктом 1 пункту 13 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.
Однак, Кабінет Міністрів України вказаного не здійснив, тоді як реалізація положень Закону України «Про прокуратуру» є неможливою без унесення відповідних змін як до Постанови № 505, так і до Бюджетного кодексу України й законів про Державний бюджет України на відповідні періоди, щодо заробітної плати працівників органів прокуратури.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання на збільшення видатків Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у розмірі, встановленому Законом України «Про прокуратуру», а тому висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову є правильним.
Наведені висновки узгоджуються із усталеною судовою практикою, висловленою, з-поміж інших, у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №  823/774/16, від 15 червня 2018 року у справі №  802/533/16-а, від 26 червня 2018 року у справі №  817/647/16, від 3 липня 2018 року у справі №  810/1318/16, від 21 листопада 2018 року у справі №  808/2163/17, від 21 листопада 2018 року у справі №  820/93/16, від 21 грудня 2018 року у справі №  802/748/16-а, від 20 лютого 2019 року у справі №  808/2718/17, від 27 лютого 2019 року у справі № 809/982/16, від 24 квітня 2019 року у справі № 819/34/16, від 26 червня 2019 року у справі №  805/4085/18-а, від 18 вересня 2019 року у справі № 822/1067/16, від 2 жовтня 2019 року у справі №  825/99/16, від 18 березня 2020 року у справі № 0640/3667/18, застосування якої згідно з частиною 2 статті 242 КАС України є обов`язковим для суду апеляційної інстанції.
Щодо доводів позивача в апеляційній скарзі стосовно протиправності ненарахування йому заробітної плати у розмірі, визначеному ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», з огляду на прийняте Конституційним Судом України рішення від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), то суд зауважує наступне.
Так, рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Водночас, як частиною другою статті 152 Конституції України, так і частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Відтак, враховуючи викладене, суд наголошує, що дія окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26 березня 2020 року.
Тому, рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки вони виникли до прийняття вказаного рішення Конституційним Судом України, та останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.
Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року №820/2462/17, від 25 липня 2019 року у справі №804/3790/17, від 04 червня 2020 року у справі №818/45/16.
Тобто, до 26.03.2020 року відповідач не мав підстав не враховувати як межі бюджетних призначень, кошториси та штатні розписи, та правила пункту 26 розділу VI Бюджетного кодексу України та Постанови № 505. 
Поряд із цим, при проведенні реформування органів прокуратури абзацом 3 пункту 3 «Прикінцевих та перехідних» положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-ІХ, який набрав чинності з 25.09.2019 року, визначено, що за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Таким чином, до дня звільнення або переведення прокурора місцевої прокуратури діє норма Закону №113-ІХ відповідно до якої з 25.09.2019 року оплата праці працівників місцевих прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, тобто Постанови № 505. 
З матеріалів справи встановлено, що позивача не було переведено до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, та було звільнено 30.12.2020 року. 
Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не допустив протиправних дій щодо позивача застосувавши до відносин оплати праці у період з 01.07.2015 по 30.12.2020 пункт 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України та Постанову № 505, та не допустив протиправної бездіяльності не застосувавши статтю 81 Закону № 1697-VII та не нарахувавши і не виплативши позивачеві заробітну плату у розмірі 2169482,61 грн, у зв`язку із чим відсутні підстави для стягнення на користь позивача вказаних коштів.           На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -
                                                            ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року у справі №160/2935/21 – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 04 листопада 2021 року.
                    Повне судове рішення складено 05 листопада 2021 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко