Постанова
Іменем України
10 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 645/4020/18
провадження № 61-15775св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду 
м. Харкова від 29 листопада 2019 року у складі судді Ульяніч І. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 26 травня 2020 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Бурлака І. В., Яцини В. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до 
ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення від права на спадкування, визнання права власності у порядку спадкування за законом.
 
Позов мотивовано тим, що позивач та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах з 2004 року, а з 2012 року - у зареєстрованому шлюбі. У цей період було зроблено родинний обмін нерухомості та ОСОБА_4 подарував колишній дружині та сину свою особисту трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Натомість отримав у дар від сина - ОСОБА_2 однокімнатну квартиру 
АДРЕСА_2 . В зазначеній квартирі він разом з новою родиною мешкав до моменту смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У 2014 році, у результаті отруєння, ОСОБА_4 захворів на токсіко-метаболічну енцефалопатію III ступеню з когнітивними порушеннями по типу апалічного синдрому та йому була присвоєна група інвалідності І Б.
З 2014 року й до моменту смерті ОСОБА_4 самостійно пересуватися, обслуговувати себе та харчуватися не міг. Він постійно потребував сторонньої допомоги, тобто перебував у безпорадному стані, що підтверджується медичною документацією.
Весь тягар по піклуванню, лікуванню та догляду за важко хворим  ОСОБА_4 взяли на себе позивач та її донька.
Натомість рідний син ОСОБА_4 ОСОБА_2 самоусунувся від будь-якої допомоги своєму батькові в той час, коли він знаходився в дуже важкому й безпорадному стані та особливо потребував участі та уваги саме з боку самих близьких та рідних людей. Весь час, коли батько потребував його турботи, він свідомо ухилявся від надання будь-якої допомоги спадкодавцю.
Навіть після смерті ОСОБА_4 , його син відмовився надати фінансову та фізичну допомогу й всі витрати та клопоти, пов`язані з похованням, взяла на себе позивач.
Посилаючись на вищевикладене, позивач просила усунути ОСОБА_2 від спадкування за законом після померлого ОСОБА_4 як особу, що ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, який через тяжку хворобу був у безпорадному стані, визнати за нею право власності на 2/3 частини однокімнатної квартири 
АДРЕСА_2 . 
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 листопада                 2019 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 26 травня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, 
а він умисно ухилялися від надання такої допомоги, у зв`язку із чим позовні вимоги про усунення відповідача від права на спадкування задоволенню не підлягають. Також не підлягають вимоги про визнання права власності у порядку спадкування на частину квартири АДРЕСА_2 , оскільки будь-яких перешкод для оформлення спадкових прав на 1/3 частину цієї квартири та отримання позивачем нотаріально посвідченого свідоцтва про право на спадщину немає, нотаріальна контора не відмовляла позивачу у видачі такого свідоцтва.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги є повністю доведеними, матеріали справи містять достатньо доказів ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцеві, який через свій безпорадний стан потребував допомоги.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 28 липня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Спадкодавець ОСОБА_4 захворів на тяжку хворобу з травня 2014 року, потребував сторонньої допомоги, яку йому надавала дружина - позивач у справі та її донька - медичний працівник, які брали безпосередню та активну участь в догляді за спадкодавцем до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Відповідач ОСОБА_2 перебував на утриманні своєї матері, під час хвороби батька, навчався та сам потребував матеріальної допомоги. Факт тяжкої хвороби та безпорадний стан спадкодавця ОСОБА_4 не оспорював.
 
ОСОБА_4 на праві власності належала квартира 
АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування від 06 серпня 2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області 
Тонкою М. О.
Позивач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_1 його дружиною, а третя особа ОСОБА_3 - його батьком.
 
Таким чином, учасники справи є спадкоємцями першої черги за законом після померлого ОСОБА_4 і частка позивача у спадковому майні становить 1/3 частина. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
 
Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
 
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 
2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.
 
Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.
Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 89, 263-264, 382 ЦПК Україниповно та всебічно з`ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог 
ОСОБА_1 , оскільки позивачем не доведено того, що відповідач свідомо ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві у зв`язку із її безпорадним станом, а також, що спадкодавець потребував допомоги саме 
ОСОБА_2 і останній мав можливість її надавати, що могло бути підставою для усунення від права на спадкування. 
 
У зв`язку із тим, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті ОСОБА_4 відмовлено, не підлягають й вимоги позивача про визнання права власності на 2/3 частини квартири 
АДРЕСА_2 .
 
Правильним є також висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивач має право на 1/3 частину зазначеної квартири, будь-яких перешкод для оформлення спадкових прав на таку частину спадкового майна та отримання позивачем нотаріально посвідченого свідоцтва про право на спадщину немає, нотаріальна контора не відмовляла позивачу у видачі такого свідоцтва, а відповідач не заперечує її право на вказану частину квартири.
 
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові 
від 20 травня 2021 року у справі № 339/369/18 (провадження 
№ 61-18714св19) свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
 
Матеріали справи не містить доказів, які б підтверджували відсутність у позивача умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, зокрема на 1/3 частину спірної квартири.
При цьому касаційна скарга не містить доводів щодо незаконності судових рішень в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно, а аргументується лише незгодою позивача із мотивами відмови судами попередніх інстанцій у задоволенні позовних вимог про усунення відповідача від права на спадкування.
 
Разом з тим, доводи касаційної скарги у вказаній частині не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
У матеріалах справи міститься достатньо даних і відомостей для об`єктивного і всебічного розгляду справи, що судами забезпечено.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, 
а рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 листопада 
2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 травня 
2020 року - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович