КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа №753/17232/21                                       Головуючий у 1 інстанції: Комаревцева Л.В.
провадження №22-ц/824/15657/2021                                     Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
24 листопада 2021 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Суханової Є.М., Сушко Л.П.,
при секретарі: Панчошній К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
в с т а н о в и в :
 
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Позов обґрунтовував тим, що позивачу ОСОБА_1 та його колишній дружині ОСОБА_3 на праві приватної власності в рівних частинах належить квартира АДРЕСА_1 .
Вказував, що оскільки відповідачка ОСОБА_2 від 15.06.2016 року зареєстрована за вказаною адресою, але фактично від початку 2017 року в квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, то просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року позов залишено без задоволення з тих підстав, що позбавлення права користування квартирою особи, яка є її співвласником, суперечить нормам ч.2 ст.405 ЦК України.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Скаргу обґрунтовував тим, що судом зроблено висновки на підставі помилково встановлених фактів, які не відповідають фактичним обставинам справи.
Вказує, що позивач просив суд визнати  ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_2 , оскільки вона фактично не проживає у вказаній квартирі від початку 2017 року, комунальні послуги не сплачує і майнових прав на квартиру не має.
Дарницький районний суд м. Києва помилково встановив обставину, відповідно до якої вказана квартира є спільним сумісним майном колишнього подружжя, а саме, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Тому, під час дослідження свідоцтва про право власності на житло від 31.01.2011 року зробив висновки про наявність у відповідачки ОСОБА_2 права власності на квартиру  АДРЕСА_2 , внаслідок чого дійшов помилкових висновків, які поклав в обґрунтування рішення, посилаючись на обставини, що не відповідають дійсності.
Зазначає, що матеріали справи містять копію свідоцтва про право власності на житло від 31.01.2011 року, з якого вбачається, що власниками квартири АДРЕСА_2 у рівних частинах є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка має те саме прізвище, що й відповідачка у справі.
У матеріалах справи відсутні доказів та посилання сторін, які б свідчили про наявність у відповідачки майнових прав на дану квартиру.
Крім того, відповідачка не є членом сім`ї позивача, фактично не проживає в квартирі від 2017 року, тому відповідно до вимог статті 405 ЦК України вважається таким, що втратив право користування квартирою.
Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що квартира  АДРЕСА_2 є спільним сумісним майном колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , отже відповідачка є співвласником вказаного приміщення, а відтак не втратила право власності на вказану квартиру відповідно до ст.ст.319, 321 ЦК України, а тому не може бути визнана такою, що втратила право користування вказаним житлом.
Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної  інстанції за  результатами розгляду  апеляційної скарги  має право: скасувати судове рішення повністю  або частково  і ухвалити  у відповідній частині нове  рішення або змінити рішення.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 31.01.2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2  на праві приватної власності в рівних частинах належить квартира АДРЕСА_1 .
Встановлено, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що відповідачка є колишньою дружиною, яка від 15.06.2016 року зареєстрована за вказаною адресою, але фактично з початку 2017 року в квартирі не проживає і комунальні послуги не сплачує.
За ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Проте, частиною 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою права на житло, захищеного даною статтею, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися «в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни», для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Проте, як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що квартира  АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки в матеріалах справи міститься Свідоцтво, видане головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого комітету Київської міської ради, з якого вбачається, що вказана квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (першій дружині позивача). 
Отже, висновок суду про те, що відповідачка є співвласником  квартири  АДРЕСА_1 , а тому не втратила право власності на вказану квартиру, відповідно до статей 319, 321 ЦК України та не може бути визнана такою, що втратила право користування вказаним житлом, є помилковим та таким, що не відповідає дійсності.
            Проте, суд апеляційної інстанції вважає, що відсутні підстави до задоволення позову, виходячи з наступного.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що відповідачка ОСОБА_2 була зареєстрована у спірній квартирі як член сім`ї власника житла з 15 червня 2016 року.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з ч.1 ст.156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме, подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. 
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Верховний Суд зазначає, що аналіз положень частини другої статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. 
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року, справа № 441/1259/15-ц, провадження № 61-3690св18. 
Крім того, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №353/1096/16-ц (провадження №14-181цс18), у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі №6-709цс16, у постанові Верховного Суду від 09.10.2019 у справі №615/1636/17.
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкту нерухомого майна та встановлених ст.50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.
Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування житловим приміщенням.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20).
Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що вселення ОСОБА_2 у спірне жиле приміщення відбулося на законних підставах, як члена сім`ї власника квартири, доказів не проживання відповідачки у спірному житлі без поважних причин понад один рік до суду не було подано, а тому відсутні підстави до визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, кварти АДРЕСА_1 .
Тому, колегія суддів вважає за необхідне рішення Дарницького районного суду 
м. Києва від 16 вересня 2021 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким в позові  ОСОБА_1 відмовити з інших підстав.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384  ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 29 листопада 2021 року.

Головуючий:  

Судді: