Постанова
Іменем  України                                
 
06 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 753/6058/18
 
провадження № 61-16957 св 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,                          Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ; 
відповідачі: публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_2 ; 
треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоя Миколаївна, ОСОБА_3 , публічне акціонерне товариство «Комерційний Індустріальний Банк»;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 лютого 2020 року у складі судді Мицик Ю. С. та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Мережко М. В., Савченка С. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2018 рокуОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ«Райффайзен Банк Аваль»), ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М., ОСОБА_3 , публічне акціонерне товариство «Комерційний Індустріальний Банк» (далі - ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк»), про визнання договорів іпотеки недійсними та зобов`язання вчинити певні дії.
 
Позовна заява мотивована тим, що 17 липня 2006 року між його дружиною -     ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» (далі - ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця») було укладено договір про резервування об`єкту нерухомості та порядок погашення облігацій № 1330-10/057Р-1, за умовами якого у спільну сумісну власність подружжя переходять майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , а також договір про резервування об`єкту нерухомості та порядок погашення облігацій № 1329-10/056Р-1, за умовами якого у спільну сумісну власність подружжя переходять майнові права на квартиру АДРЕСА_1 .
Зазначав, що 20 липня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М. було посвідчено договір іпотеки до кредитного договору від 20 липня 2006 року за реєстровим № 2289 та договір іпотеки до кредитного договору від 20 липня 2006 року за реєстровим                      № 2291, що були укладені між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». 
Вказував, що відповідно до умов цих договорів іпотеки ОСОБА_2 передала в іпотеку банку майнові права на квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , на забезпечення вимог за кредитним договором від 20 червня 2006 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 .
Посилався на те, що 31 серпня 2006 року договір про резервування об`єкту нерухомості та порядок погашення облігацій № 1330-10/057Р-1 від 17 липня 2006 року припинив свою дію, а тому вважав, що він та його дружина -                  ОСОБА_2 втратили майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим записи в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 3512098) і в Державному реєстрі іпотек (реєстраційний номер обтяження 3512111) на майнові права на квартиру АДРЕСА_3 є недійсними і на неї не може бути звернуто стягнення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».
Зазначав, що на момент вчинення оспорюваних договорів іпотеки                                  від 20 липня 2006 року відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку» майнові права на квартиру не могли були предметом іпотеки, а тому вважав, що ці договори, предметом яких є майнові права на квартиру АДРЕСА_4 та на квартиру АДРЕСА_1 , підлягають визнанню недійсними.
Також вказував, що він є власником 9/10 частини квартири АДРЕСА_5 , однак він не давав згоду ОСОБА_2 на передачу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в іпотеку вказаної квартири, і договір іпотеки щодо цієї квартири з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не укладав.
З урахування наведеного, ОСОБА_1 просив суд: визнати недійсним договір іпотеки від 20 липня 2006 року до кредитного договору від 20 липня 2006 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М. та зареєстрований в реєстрі за № 2289 про іпотеку майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір іпотеки від 20 липня 2006 року до кредитного договору від 20 липня 2006 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 20 липня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М. та зареєстрований в реєстрі за № 2291 про іпотеку майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 ; скасувати записи в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єкті нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 3512073) та в Державному реєстр іпотек (реєстраційний номер обтяження 3512091) на майнові права на квартиру АДРЕСА_4 за вказаною вище адресою; скасувати записи в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єкті; нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 3512098) та в Державному реєстр іпотек (реєстраційний номер обтяження 3512111) на майнові права на квартиру АДРЕСА_3 за вказаною вище адресою.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судові рішення мотивовано тим, що ОСОБА_2 , виступивши іпотекодавцем майнових прав за оспорюваними договорами іпотеки, тим самим надала згоду на передачу в іпотеку незавершених будівництвом квартири, які у майбутньому стануть її власністю, а позивач ОСОБА_1 , надавши їй нотаріальну згоду на це, не довів наявності порушення свого права. Отже, наведені позивачем обставини не є передбаченими статтями 203, 215 ЦК України підставами для визнання недійсними оспорюваних договорів іпотеки від 20 липня 2006 року, які укладені між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 . Оскільки позовні вимоги в частині скасування записів в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна в Державному реєстр іпотек є похідними від позовних вимог про визнання недійсними оспорюваних договорів іпотеки, у задоволенні яких відмовлено.
Ураховуючи, що у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за його безпідставністю, то відсутні підстави для надання оцінки заяві ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про застосування строку позовної давності.. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05  червня 2019 року у справі № 9901/847/18, від 03 липня 2019 року у справі № 9901/939/18, постановах Верховного Суду від 11  липня 2018 року у справі № 904/8549/17, від 25 вересня 2019 року у справі № 804/2482/18,                   від 21 квітня 2020 року у справі № 910/10156/17, від 17 серпня 2020 року у справі № 911/2636/19, що не відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також заявник вказує на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2020 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу № 753/6058/18 із Дарницького районного суду м. Києва.
У січні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що предметом договорів іпотек виступали цінні папери (облігації), права власності на які на дату вчинення оскаржуваних договорів ОСОБА_2 не мала. Станом на дату укладення оспорюваних правочинів, 20 липня 2006 року, договори про резервування об`єкту нерухомості та порядок погашення облігацій не передбачали обов`язку продавця передати ОСОБА_2 нерухоме майно після укладення іпотечного договору. Вважав, що предмет іпотеки оскаржуваних правочинів є нез`ясованим і не дослідженим. Крім того, предмет іпотеки не належав іпотекодавцю на дату укладення оскаржуваних правочинів
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У січні 2021 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому підтримала доводи касаційної скарги.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 27 листопада 1993 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_1 від 27 листопада 1993 року (а.с. 7, т. 1).
 
17 липня 2006 року між ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» і                      ОСОБА_2 було укладено договір про резервування об`єктів нерухомості та порядок погашення облігацій № 1329-10/056Р-1, відповідно до умов якого ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» зобов`язалося закріпити (здійснити резервування) за ОСОБА_2 об`єкт нерухомості, яким є окрема квартира АДРЕСА_1 , характеристики якої вказані у пункті 1.4 договору, а ОСОБА_2 зобов`язалася надати (пред`явити), у встановлений строк, до погашення пакет облігацій, емітованих ТОВ «Житло киянам» (емітент), власником яких є ОСОБА_2 (а.с. 36-37, т. 1).
Також 17 липня 2006 року між ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» і ОСОБА_2 було укладено договір про резервування об`єктів нерухомості та порядок погашення облігацій № 1329-10/057Р-1, відповідно до умов якого ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» зобов`язалося закріпити (здійснити резервування) за ОСОБА_2 об`єкт нерухомості, яким є окрема квартира АДРЕСА_1 , характеристики якої вказані у пункті 1.4 договору, а ОСОБА_2 зобов`язалася надати (пред`явити), у встановлений строк, до погашення пакет облігацій, емітованих ТОВ «Житло киянам» (емітент), власником яких є ОСОБА_2 (а.с. 38-39, т. 1).
 
Згідно з пунктом 1.2 вказаних договорів про резервування об`єктів нерухомості та порядок погашення облігацій, погашення облігацій здійснюється шляхом передачі ОСОБА_2 у власність об`єкту, закріпленого за останньою згідно цих договорів при умові передачі належних ОСОБА_2 облігацій (пакету облігацій) емітенту, або уповноваженій ним особі. Передача об`єкту ОСОБА_2 здійснюється шляхом укладення договору, передбаченого Інформацією про випуск облігацій ТОВ «Житло киянам», що зареєстрована Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку 10 лютого 2005 року та опублікована 11 лютого 2005 року в газеті «Вісник. Цінні папери» № 029-030».
 
Також судом встановлено, що 20 липня 2006 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 144 903 доларів США на строк до 20 липня 2018 року.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 20 липня 2006 року між ОСОБА_2 та акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку банку майнові права на квартиру за договором про резервування об`єктів нерухомості та порядок погашення облігацій № 1329-10/056Р-1 від 17 липня 2006 року, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , та яка перейде у власність інвестора після вводу будинку до експлуатації (пункту 1.3 договору). Вказаний договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М. та зареєстрований в реєстрі за № 2291 (а.с. 43-44, т. 1)
 
Також на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище кредитним договором, 20 липня 2006 року між ОСОБА_2 та акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» було укладено договір іпотеки, за яким                   ОСОБА_2 передала в іпотеку банку майнові права на квартиру за договором про резервування об`єктів нерухомості та порядок погашення облігацій №1329-10/057Р-1 від 17 липня 2006 року, а саме, квартиру АДРЕСА_1 та яка перейде у власність інвестора після вводу будинку до експлуатації (пункту 1.3 договору). Вказаний договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М. та зареєстрований в реєстрі за № 2289 (а.с. 41-42, т. 1).
 
Згідно з пунктом 1.7 оспорюваних договорів іпотеки від 20 липня 2006 року, що були укладені між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , сторони домовились, що після закінчення будівництва збудована квартира, яка стане власністю ОСОБА_2 , майнові права на яку є предметом іпотеки, продовжує бути предметом іпотеки відповідно до умов цього договору, при цьому іпотечний договір є чинним і не потребує внесення змін та доповнень до нього. ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» реєструє у встановленому законом порядку обтяження прав власника на збудовану нерухомість і нотаріус накладає заборону на відчуження нерухомості, яка є предметом іпотеки за повідомленням ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», після введення предмету іпотеки в експлуатацію, а також за повідомленням                     ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вносить відомості в реєстр іпотек.
 
Встановлено, що 31 серпня 2006 року між ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» та ОСОБА_2 було укладено додатковий договір про розірвання договору про резервування об`єкту нерухомості та порядок погашення облігацій від 17 липня 2006 року № 1329-10/057Р-1, за умовами якого сторони дійшли згоди та прийняли рішення розірвати договір про резервування об`єкту нерухомості та порядок погашення облігацій                         від 17 липня 2006 року № 1329-10/057Р-1  у зв`язку з укладенням                         ОСОБА_2 договору на виконання проектних робіт перепланування                       від 01 серпня 2006 року та додаткового договору від 31 серпня 2006 року                     № 2 до договору про резервування об`єкту нерухомості та порядку                        від 17 липня 2006 року № 1329-10/056Р-1.
 
Судом встановлено, що 20 липня 2006 року позивач надав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на передачу в іпотеку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 та на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується його заявою                        від 20 липня 2006 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М. та зареєстрована в реєстрі за                  № 2273 (а.с. 243, т. 1).
 
Також ОСОБА_1 надав згоду своїй дружині - ОСОБА_2 , що посвідчена 11 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М. та зареєстрована в реєстрі за № 4932, на укладення договору про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М., 12 листопада 2006 року за реєстровим № 2291 та договору про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу                           Шевчук З. М. 12 листопада 2006 року за реєстровим №2289 (а.с. 244, т. 1).
 
2.              Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові  рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої                         статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.
 
У справі, яка переглядається, судами вирішувався спір щодо недійсності іпотечних договорів з тих підстав, що на момент укладення спірних договорів від 20 липня 2006 року відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку» майнові права на квартиру не могли були предметом іпотеки.
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Так, статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договорів іпотеки) був визначений вичерпний перелік об`єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.
 
Предметом іпотеки могли бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернення стягнення; нерухоме майно, зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.
 
Предметом також міг бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого  майна у майбутньому.
 
Частина об`єкта нерухомого майна могла бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості чи приєднання її до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.
 
Водночас поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цій редакції закону були відсутні.
 
Дія Закону України від 19 червня 2003 № 979-IV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати (редакція з 14 січня 2006 року по 23 липня 2010 року) на правовідносини при укладенні договору іпотеки між банком і фізичною особою з метою забезпечення кредитного договору не поширюються.
 
Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 17 квітня 2013 року у справі № 6-8цс13.
 
Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової  фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», що набрав чинності 14 січня 2009 року, якими були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку.
 
Майнове право, що є предметом застави (іпотеки) - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового  права.
 
Разом з тим, згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору  та вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачали, що предметом іпотеки може виступати об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору.
 
Положеннями пункту 1.7 договорів іпотеки від 20 липня 2006 року, що були укладені між сторонами, передбачено, що після завершення будівництва збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки.
 
При цьому колегія суддів виходить з того, що іпотекодацем виступив не забудовник житла, а позичальник кредиту, яка в силу статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час укладення договору іпотеки) подала докази того, що нерухоме майно стане її власністю після укладення договору іпотеки.
 
Вирішуючи спір, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що  ОСОБА_2 , виступивши іпотекодавцем майнових прав за оспорюваними договорами іпотеки, тим самим надала згоду на передачу в іпотеку незавершених будівництвом квартири, які у майбутньому стануть її власністю, а позивач ОСОБА_1 , надавши їй нотаріальну згоду на це, не довів наявності порушення свого права. Отже, наведені позивачем обставини не є передбаченими статтями 203, 215 ЦК України підставами для визнання недійсними оспорюваних договорів іпотеки від 20 липня 2006 року, які укладені між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 . Оскільки позовні вимоги в частині скасування записів в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна в Державному реєстр іпотек є похідними від позовних вимог про визнання недійсними оспорюваних договорів іпотеки, у задоволенні яких відмовлено.
Ураховуючи, що у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за його безпідставністю, то відсутні підстави для надання оцінки заяві ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про застосування строку позовної давності. 
 
Подібні за змістом правові висновки відповідають правовій позиції, викладеній Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі                                                        № 520/10060/16-ц (провадження № 61-5085сво18), Верховним Судом                              у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 760/10136/16-ц (провадження                                      № 61-18414 св18).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
Колегія суддів зазначає, що сам по собі факт того, що на час укладення спірних договорів іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки не може свідчити про його недійсність, оскільки головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори.
 
Судами таких обставин не встановлено, а, відтак, в цій частині доводи касаційної скарги є безпідставними.
 
Так, ОСОБА_2 , виступивши іпотекодавцем майнових прав за спірними договорами іпотеки, тим самим надала згоду на передачу в іпотеку незавершених будівництвом квартир, які у майбутньому стануть її власністю, а позивач ОСОБА_1 , надавши їй нотаріальну згоду на це, не довів порушення свого права.
 
Посилання касаційної скарги на те, що банк відступив право вимоги за вказаними іпотечними договорами на користь фізичної особи є безпідставними, оскільки у цій справі розглядалося питання дійсності саме договорів іпотеки, укладених ОСОБА_2 із банком.
 
Посилання касаційної скарги ОСОБА_4 на відповідні правові позиції Верховного Суду України є безпідставними, оскільки в них містяться інші фактичні обставини і застосовані норми права, а саме те, що в іпотеку майнові права передавалися забудовником будинку без згоди інвестора квартири. У справі, яка переглядається, сам позичальник, особа, яка набуде права власності на квартири, уклала договори іпотеки.
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки судів, зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
                                                                                                            
                                                                                                            О. М. Осіян
                                                                                                            
Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                    С. Ф. Хопта