ф
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року 
м. Київ
справа № 480/3310/19
адміністративне провадження № К/9901/7360/20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів - Єресько Л.О., Соколова В.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження
касаційну скаргу ОСОБА_1 на 
рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року (суддя Бондар С.О.) та 
постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року (судді: Бартош Н.С., Подобайло З.Г., Григоров А.М.) 
у справі №480/3310/19
за позовом ОСОБА_1 
до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області (далі - відповідач, ТУ ДСА України в Сумській області), в якій просила:
визнати протиправними дії щодо відмови провести нарахування та виплату судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_1 за роботу у вихідні дні у зв`язку з виробничою необхідністю для оперативного вирішення невідкладних виробничих питань 13 квітня 2019 року, 21 квітня 2019 року та 29 червня 2019 року компенсацію у грошовій формі в подвійному розмірі;
зобов`язати провести нарахування та виплату вказаної компенсації.
Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачка працює суддею Конотопського міськрайонного суду Сумської області з 29 березня 2004 року. За рішенням зборів суддів Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 5 грудня 2018 року з 01 січня 2019 року позивачка також є слідчим суддею. Наказами голови комісії з реорганізації (злиття) Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 квітня 2019 року №50-б, від 18 квітня 2019 року № 54-б, від 27 червня 2019 року № 90-б, які були погоджені з головою Конотопського міськрайонного суду Сумської області, позивачці у зв`язку з виробничою необхідністю 13 квітня 2019 року (субота), 21 квітня 2019 року (неділя), 29 червня 2019 року (субота) були встановлені робочі дні. У своїх заявах позивачка також надавала згоду на роботу у вихідний день у зв`язку з виробничою необхідністю для оперативного вирішення невідкладних виробничих питань за умови виплати компенсації у грошовій формі в подвійному розмірі. Вказані накази були направлені Конотопським міськрайонним судом Сумської області до ТУ ДСА України в Сумській області, проте накази відповідач не прийняв до виконання, мотивуючи відсутністю законних підстав для виплати компенсації за роботу у вихідний день у подвійному грошовому розмірі. Позивачка вважає, що заробітна плата щодо роботи у вихідні дні має бути визначена та виплачена у розмірах, передбачених ст.ст. 72 та 107 КЗпП України.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року в позові відмовлено.
Судами попередніх інстанцій враховано висновок Верховного Суду щодо застосування норм права, які регулюють оплату праці судді у вихідні чи святкові дні (постанова від 15 січня 2019 року у справі №826/8358/17). 
Суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції про те, що у спірних відносинах суддівська винагорода регулюється Законом України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій та статус суддів» (далі Закон №2453-VI) (крім суддів Конституційного Суду України) і не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Стаття 133 вказаного Закону не надає суддям право на суддівську винагороду за роботу у святкові, неробочі й вихідні дні, а тому така робота не може бути компенсована у грошовій формі подвійного розміру.
Короткий зміст, обґрунтування вимог касаційної скарги та рух касаційної скарги
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій скаржниця вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
Підставою звернення з касаційною скаргою вказано пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Обґрунтовуючи цю підставу, ОСОБА_1 у касаційній скарзі вказала на те, що судами попередніх інстанцій не враховані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, за якою трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року.
Верховний Суд ухвалою від 07 квітня 2021 року справу № 480/3310/19 передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 27 квітня 2021 року справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії повернула відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 16 листопада 2021 року зазначену адміністративну справу призначив до розгляду.
Позиція інших учасників справи
Від відповідача до суду не надходило відзиву на касаційну скаргу позивачки.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_1 працює суддею Конотопського міськрайонного суду Сумської області з 29 березня 2004 року.
Відповідно до рішення зборів суддів Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 05 грудня 2018 року ОСОБА_1 з 01 січня 2019 року є слідчим суддею.
Наказом голови комісії з реорганізації (злиття) Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 квітня 2019 року № 50-6, який був погоджений з Головою Конотопського міськрайонного суду Сумської області, судді Конотопського міськрайонного суду ОСОБА_1 за її згодою у зв`язку з виробничою необхідністю 13 квітня 2019 року (субота) був встановлений робочий день. 
Параграфом 2 вказаного наказу було визначено, що за роботу у вихідний день ОСОБА_1 необхідно виплатити компенсацію у грошовій формі в подвійному розмірі.
У своїй заяві від 13 квітня 2019 року ОСОБА_1 надала згоду на роботу у вихідний день, у зв`язку з виробничою необхідністю для оперативного вирішення невідкладних виробничих питань за умови виплати компенсації у грошовій формі в подвійному розмірі.
Також наказом голови комісії з реорганізації (злиття) Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 квітня 2019 року № 54-б, який був погоджений з Головою Конотопського міськрайонного суду Сумської області, судді Конотопського міськрайонного суду ОСОБА_1 за її згодою, у зв`язку з виробничою необхідністю, 21 квітня 2019 року (неділя) був встановлений робочий день.
Параграфом 3 вказаного наказу було визначено, що за роботу у вихідний день ОСОБА_1 необхідно виплатити компенсацію у грошовій формі в подвійному розмірі.
У своїй заяві від 21 квітня 2019 року ОСОБА_1 надала згоду на роботу у вихідний день у зв`язку з виробничою необхідністю для оперативного вирішення невідкладних виробничих питань за умови виплати компенсації у грошовій формі в подвійному розмірі.
Наказом голови комісії з реорганізації (злиття) Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 червня 2019 року № 90-б, який був погоджений з Головою Конотопського міськрайонного суду Сумської області, судді Конотопського міськрайонного суду ОСОБА_1 за її згодою, у зв`язку з виробничою необхідністю, 29 червня 2019 року (субота) був встановлений робочий день. Параграфом 2 вказаного наказу було визначено, що за роботу у вихідний день ОСОБА_1 необхідно виплатити компенсацію у грошовій формі в подвійному розмірі.
У своїй заяві від 27 червня 2019 року ОСОБА_1 надала згоду на роботу у вихідний день у зв`язку з виробничою необхідністю для оперативного вирішення невідкладних виробничих питань за умови виплати компенсації у грошовій формі в подвійному розмірі.
Указані накази, а також табелі обліку робочого часу, були направлені Конотопським міськрайонним судом Сумської області до ТУ ДСА України в Сумській області.
Проте виплата компенсації за вищевказаними наказами за роботу у вихідні дні в подвійному розмірі відповідачем проведена не була.
Листами від 04 липня 2019 року №04-933/19, від 02 серпня 2019 року № 04-1062/19, ТУ ДСА в Сумській області повернуло без виконання накази від 13 квітня 2019 року № 50-б, від 18 квітня 2019 року №54-б, від 27 червня 2019 року № 90-б, з тих підстав, що згідно листа ДСА України від 21 вересня 2018 року № 10-18049/18, як головного розпорядника бюджетних коштів, оплата слідчим суддям за роботу в вихідні та святкові дні не проводиться, оскільки норми статтей 72, 107 КЗпП України не розповсюджуються на суддів.
Уважаючи відмову ТУ ДСА в Сумській області протиправною, позивачка звернулась до суду з цим позовом.
Релевантні джерела права й акти їхнього застосування
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України (стаття 126 Конституції України).
Статтею 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів. Для вирішення питань внутрішньої діяльності судів діє суддівське самоврядування.
Відповідно до частини першої статті 135 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Частиною другою статті 135 Закону №1402-VIII визначено, що суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Згідно із статтею 72 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі.
Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу.
Відповідно до статті 107 КЗпП України робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі:
1) відрядникам - за подвійними відрядними розцінками;
2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки;
3) працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму.
Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день.
На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.
Частиною дев`ятою статті 133 Закону № 1402-VIII встановлено, що рішення Ради суддів України, прийняті в межах визначених цим Законом повноважень, на наступний день після їх прийняття оприлюднюються на офіційному веб-порталі судової влади.
Рішення Ради суддів України, прийняті в межах визначених цим Законом повноважень, є обов`язковими для всіх органів суддівського самоврядування, крім з`їзду суддів України. Рішення Ради суддів України може бути скасовано з`їздом суддів України або в судовому порядку.
Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 06 вересня 2012 року №5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в України» (далі- Закон №5207-VI) визначено, що  дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. 
Статтею 4 Закону №5207-VI установлено, що дія цього Закону поширюється на відносини між юридичними особами публічного та приватного права, місцезнаходження яких зареєстровано на території України, а також фізичними особами, які перебувають на території України. Дія цього Закону поширюється на такі сфери суспільних відносин:  громадсько-політичну діяльність, державну службу та службу в органах місцевого самоврядування, правосуддя, трудові відносини, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, житлові відносини, доступ до товарів і послуг, на інші сфери суспільних відносин.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Спірним питанням в межах розгляду цієї справи є можливість нарахування судді за роботу у вихідні та святкові дні грошової компенсації у подвійному розмірі.
Верховний Суд зазначає, що гарантії захисту прав працівників щодо роботи у вихідний день, визначені нормами загального законодавства, зокрема статтею 72 КЗпП України, а оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу.
Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
Відповідно до частини другої статті 130 Конституції України розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
З огляду на зазначене, суддям надаються гарантії на їх матеріальне забезпечення від держави, яке проявляється насамперед у вигляді суддівських винагород, пенсій, щомісячних довічних грошових утримань, а також у перспективі отримання статусу судді у відставці. Отже, суддівська винагорода виступає не тільки одним з основних елементів правового статусу суддів, але й гарантією, наданою Конституцією України.
Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом №      1402-VIII) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом №      1402-VIII, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.
Необхідно також указати, що у пункті 62 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII й норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.
З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону №      1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій.
Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в розумінні частини другої статті 130 Конституції України. 
Положеннями статті 135 «Суддівська винагорода» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначається, що суддям виплачується суддівська винагорода з дня, коли їх зарахували до штату певного суду, окрім випадків, визначених цим Законом. При цьому суддівська винагорода включає посадовий оклад і доплати за:
- термін перебування на адміністративній посаді;
- вислугу років;
- науковий ступінь;
- роботу, якою передбачається доступ до державної таємниці.
Отже, у статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» надано вичерпний перелік складових суддівської винагороди, а також визначено розміри базового посадового окладу суддів та відповідних доплат. У цьому Законі прямо зазначено про можливість регламентування суддівської винагороди лише цим законодавчим актом, який має спеціальний характер щодо норм законодавства про працю. Це означає, що норми трудового законодавства, які встановлюють загальні умови, порядок, компенсації та гарантії працівникам, пов`язані з оплатою заробітної плати, не застосовуються при регулюванні оплати праці суддів. 
З урахуванням вищевикладеного, Верховний Суд дійшов висновку про те, що гарантії захисту прав працівників щодо роботи у вихідний день, визначені нормами загального законодавства, зокрема статтею 72 КЗпП, не поширюються на суддів з огляду на встановлений спеціальним Законом України «Про судоустрій і статус суддів» окремий правовий режим регулювання суддівської винагороди.
Встановлення грошової компенсації суддів за виконання обов`язків слідчого судді може вважатися одним із фінансово-правових способів стимулювання правомірної поведінки суддів. Проте вирішення питання компенсації судді роботи у святкові, неробочі та вихідні дні потребує внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». 
До внесення відповідних змін у законодавство здійснення суддею за окремим наказом керівника суду  роботи у святкові, неробочі та вихідні дні без отримання відповідної компенсації може, у певній мірі, розглядатися, як дискримінаційні умови праці по відношенню до інших суддів, які такої роботи не виконують і отримують рівнозначну суддівську винагороду.
Оскільки стаття 135 Закону № 1402-VIII не надає суддям право на виплату компенсації за виконання суддею роботи, за окремим наказом керівника суду, у святкові, неробочі й вихідні дні, а тому така робота може бути компенсована наданням іншого оплучуваного часу відпочинку.
Верховний Суд уважає безпідставними посилання позивачки на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, з огляду на таке.
Умовою для перегляду Верховним Судом судових рішень в адміністративних справах з вказаної нормативної підстави є їх невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. 
Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих: предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).
При цьому, подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
Водночас обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.
Отже подібність правовідносин необхідно встановлювати одночасно за трьома критеріями: суб`єктним, об`єктним і, так би мовити, змістовним. Основним критерій, без якого неможливо встановити подібність правовідносин, є змістовний (права й обов`язки суб`єктів).
Проаналізувавши правову позицію Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру та юридичної природи спірних правовідносин, з яких виник спір у наведеній скаржником справі, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та правовим регулюванням спірних правовідносин у цій справі в оскаржуваній частині, на предмет їх подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскарженого рішення суду апеляційної інстанції по суті, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
У справі № 21-8а15 спір виник щодо протиправних дій Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області стосовно притягнення слідчого до дисциплінарної відповідальності у вигляді попередження про неповну посадову відповідність, а також прийняттям протиправного наказу про звільнення внаслідок недотримання відповідачем порядку звільнення позивача з посади, а саме без проведення службового розслідування та під час тимчасової непрацездатності, що призвело до порушення його права на працю.
Натомість у справі №480/3310/19 спірні правовідносини мали іншу правову природу, вони виникли через бажання позивачки як слідчого судді міськрайонного суду, яка здійснювала суддівські повноваження у вихідні дні у зв`язку з виробничою необхідністю для оперативного вирішення невідкладних виробничих питань, проводити їй нарахування та виплачувати компенсації у грошовій формі в подвійному розмірі за роботу у такі дні.
Отже, правовідносини у цих справах не є подібними, тому правові висновки, які були сформовані Верховним Судом України у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №      21-8а15 не підлягають застосуванню у цій справі, з огляду на те, що статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Тому у цій справі до спірних правовідносин норми загального трудового законодавства не може бути застосовано.
Також Верховний Суд у постановах від 15 січня 2019 року у справі №826/8358/17, від 29 січня 2020 року №440/2403/19 сформулював правову позицію, згідно з якою стаття 133 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (статтею 133 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" регулювалось питання суддівської винагороди на час виникнення спірних правовідносин у цих справах) не надає суддям право на суддівську винагороду за роботу у святкові, неробочі й вихідні дні. Колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від правових висновків, яких Верховний Суд дійшов у вищевказаних постановах.
Доводи касаційної скарги таких висновків не спростовують і зводяться до переоцінки доказів встановлених судами обставин справи.
Оцінюючи доводи касаційної скарги, Суд виходить з того, що судами першої та апеляційної інстанцій було надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову, а також наведеним сторонами під час судового розгляду справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не зазначено. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За такого правового регулювання та обставин справи суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій.
Викладені в касаційній скарзі доводи щодо помилковості висновків судів попередніх інстанцій не підтвердилися під час розгляду касаційної скарги у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду.
Отже, Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення. 
За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Висновки щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                А.Г. Загороднюк

судді                                                                                                     Л.О. Єресько

                                                                                                    В.М. Соколов