ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» жовтня 2021 року 

м. Харків

справа № 638/5446/20

провадження № 22ц/818/4443/21

 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Тичкової О.Ю., Хорошевського О.М.
за участю секретаря - Яковенко В.С. 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС»,
треті особи - приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В., приватний виконавець Клименко Р.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2021 року в складі судді Цвірюка Д.В.
в с т а н о в и в:
У квітні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС», треті особи: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик Володимир Вікторович, приватний виконавець Клименко Роман Васильович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС» вчинено виконавчий напис про стягнення з нього на користь товариства заборгованості.

Вказав, що 14 квітня 2020 року приватним виконавцем Клименком Р.В. відкрито виконавче провадження №61823527 з примусового виконання зазначеного виконавчого напису. 
Зазначив, що про виконавче провадження та сам виконавчий напис він дізнався випадково 14 квітня 2020 року у зв`язку з накладенням арешту на його рахунки та внаслідок перевірки Єдиного державного реєстру боржників. Будь-яких документів від відповідача, приватного нотаріуса та приватного виконавця він не отримував. 

Вказав, що у листопаді 2019 року від відповідача засобами поштового зв`язку він отримував претензію на суму 69 693,99 грн на підставі укладеного між ним та Публічним акціонерним товариством «Банк Траст» 24 квітня 2016 року договору про отримання споживчого кредиту № R022.0072346 у розмірі 25 000,00 грн з кінцевим терміном повернення 26 квітня 2018 року, право вимоги за яким відступлене банком відповідачу за договором від 04 червня 2019 року. У претензії зазначалось, що станом на 30 жовтня 2019 року розмір заборгованості складає 69 693,99 грн, з яких 18 314,49 грн - сума заборгованості за кредитом, 1 689,22 грн - сума заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом, 10 625,00 грн - прострочена заборгованість за комісіями, 39 065,28 грн - строкова заборгованість за штрафами та пенею.

Зазначив, що вимоги про стягнення заборгованості є спірними. Кредитним договором передбачена щомісячна комісія банку за супроводження кредиту у розмірі 2,5%, тобто за супутні послуги банку, тому ця умова договору є нікчемною. З вимоги також не вбачається, за який період та на яких умовах нарахована заборгованість за кредитом та відсотками. Відповідного розрахунку не надано, тому неможливо встановити строк позовної давності. Він не має договірних відносин з відповідачем, які б могли потягнути боргові зобов`язання.

Документів, що підтверджують безспірність його заборгованості перед відповідачем та встановлюють прострочення виконання зобов`язання, нотаріусу не було надано, у зв`язку з чим нотаріусом допущено грубе порушення норм права, що регулюють порядок та підстави для видачі виконавчого напису, а тому виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, оригінал кредитного договору та засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості виключені з переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. 
Просив виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС» про стягнення з нього заборгованості визнати таким, що не піддягає виконанню.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2021 року в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 - відмовлено повністю; судові витрати залишено за позивачем; скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2020 року.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини у справі, не врахував того, що ухвалу суду першої інстанції про витребування доказів, які мають важливе значення для вирішення спору, не виконано. Також, не звернув увагу на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц та 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17. Вчинення виконавчих написів за кредитними договорами, що не посвідчені нотаріально, є не законним. До умов договору, на підставі якого вчинений виконавчий напис, включені комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою, що суперечить законодавству про захист прав споживачів, та підтверджує спірність заборгованості. Також не відомо, як саме та за який період нарахована заборгованість за кредитом та відсотками. 

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

09 серпня 2021 року ОСОБА_1 подав до суду клопотання про долучення доказів, а саме: копій відповіді приватного виконавця, виконавчого напису від 03 березня 2020 року № 2537, заяви про примусове виконання, супровідного листа до постанови про відкриття виконавчого провадження, постанови про відкриття виконавчого провадження, мотивоване тим, що суд першої інстанції витребував докази своєю ухвалою, однак вони так і не були надані до суду. У зв`язку з цим, він повторно звернувся до приватного виконавця із заявою про надання йому копії оскаржуваного виконавчого напису та постанови про відкриття виконавчого провадження.
Зважаючи на те, що ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2020 року, в якій ухвалою суду від 04 грудня 2020 року виправлено описку, витребувано докази у відповідача та приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчика В.В., а саме копії документів, на підставі яких вчинено оскаржуваний виконавчий напис, однак у наданих відповідачем документах копія виконавчого напису відсутня, а від нотаріуса витребувані докази так і не надійшли, судова колегія вважає за можливе прийняти докази, надані ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 02 липня 2021 року від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. 

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи. 

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, заочне рішення суду - скасувати.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наведені у позові обґрунтування зводяться до загальних тверджень про порушення порядку вчинення виконавчого напису, не містять фактичних даних, а також доказів, які б дозволили суду дійти висновку про те, що під час вчинення спірного виконавчого напису нотаріусом не перевірялась безспірність заборгованості, та така є спірною.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Банк Траст» укладено кредитний договір № R022.0072346, за яким банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі у розмірі 25 000,00 грн з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 26 квітня 2018 року щомісячними платежами, які складаються з частини суми кредиту, нарахованих процентів, щомісячної комісії. У заяві про надання кредиту передбачено, що процентна ставка встановлюється у розмірі 12% річних. Також передбачено встановлення щомісячної комісії за супроводження кредиту у розмірі 2,5% (а. с. 80). 

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС» є правонаступником банку у спірних правовідносинах, що підтверджується протоколом електронного аукціону № UA-EA-2019-04-15-000001-b від 06 травня 2019 року та договором № БТ-ПВ-01 про відступлення прав вимоги від 04 червня 2019 року (а. с. 74-79).

30 жовтня 2019 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС» складено на адресу ОСОБА_1 претензію № 5056/ПР/19, з якої вбачається, що станом на 30 жовтня 2019 року у нього утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 69 693,99 грн, з яких 18 314,49 грн - сума заборгованості за кредитом, 1 689,22 грн - сума заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом, 10 625,00 грн - прострочена заборгованість за комісіями, 39 065,28 грн - строкова заборгованість за штрафами та пенею. Товариство вимагало протягом 7 днів, тобто до 06 листопада 2019 року, погасити зазначену заборгованість та повідомило, що у разі невиконання вимог звертатиметься до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису. Зазначену претензію ОСОБА_1 отримано, що ним не заперечується (а. с. 19-20, 81-82).

Також вказана сума боргу зазначена у виписці з особового рахунку ОСОБА_1 за період з 04 червня 2019 року по 18 листопада 2019 року (а. с. 85).
01 лютого 2020 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС» подано до приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчика В.В. заяву на вчинення виконавчого напису щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 26 квітня 2016 року (а. с. 83-84).

03 березня 2020 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 2537, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № R022.0072346 від 26 квітня 2016 року за період з 04 червня 2019 року по 18 листопада 2019 року у розмірі 69 693,99 грн, з яких 18 314,49 грн - сума простроченої заборгованості за кредитом, 10 625,00 грн - прострочена заборгованість за комісією, 1 689,22 грн - сума простроченої заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом, 39 065,28 грн - строкова заборгованість за штрафами та пенею. За вчинення цього виконавчого напису стягнуто плату у розмірі 500,00 грн, які підлягають стягненню з боржника. Загальна сума, що підлягає стягненню - 70 193,99 грн.

Постановою приватного виконавця Клименка Р.В. від 14 квітня 2020 року відкрито виконавче провадження № 61823527 з примусового виконання зазначеного виконавчого напису.

Статтею 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (частина друга статті 50 Закону України «Про нотаріат»).

Відповідно до частини першої  статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

У частинах першій, другій  статті 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.
Відповідні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц, провадження № 14-557цс19).

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). 

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2020 року в справі № 554/6777/17 (провадження № 61-19494св18) зроблено висновок, що «у нотаріальному процесі при стягненні боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса боржник участі не приймає, а тому врахування його інтересів має забезпечуватися шляхом надіслання повідомлення - письмової вимоги про усунення порушення (письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Повідомлення надіслане стягувачем боржнику, є документом, що підтверджують безспірність заборгованості та обов`язково має подаватися при вчиненні виконавчого напису як за іпотечним договором, так і за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором). Процедура стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса складається із двох етапів: перший, підготовчий етап, який включає повідомлення боржника. Цей етап спрямований на забезпечення прав та інтересів боржника, якому має бути відомо, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса; другий етап    - вчинення виконавчого напису, який полягає в подачі нотаріусу документів, що підтверджують безспірність вимог, в тому числі й повідомлення боржника (письмова вимоги про усунення порушення чи письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Недотримання одного із етапів процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню».

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна.

Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16 зробила висновок, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі та чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі».

Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.
Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису, так і необґрунтованість вимог до боржника.

Главою 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, передбачено порядок вчинення виконавчих написів.

Згідно з пунктом 1.1. вказаної Глави, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Пунктом 1.2. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, який встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 3.1 вказаної Глави, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, віднесено до таких документів нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин
2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постанова набрала законної сили з моменту проголошення.

Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 826/20084/14.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21).

Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Як встановлено судом, оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 03 березня 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. 

З копії кредитного договору, що міститься у матеріалах справи та який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, вбачається, що договір не був посвідчений нотаріально, що є підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17 (провадження № 61-14105св18), від 21 жовтня 2020 року у справі № 172/1652/18 (провадження № 61-16749св19), від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), від 06 жовтня 2021 року у справі № 361/4793/20 (провадження № 61-5910св21).
Крім того, як вбачається з виконавчого напису, ним стягнуто заборгованість за період з 04 червня 2019 року по 18 листопада 2019 року, до якої, зокрема, входить заборгованість за відсотками за користування кредитом, штрафами і пенею.

Однак, умовами кредитного договору передбачено строк кредитування до 26 квітня 2018 року. Нарахування процентів та інших платежів після закінчення строку кредитування не допускається відповідно до статтей 1048, 1054 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Отже, заборгованість позивача за відсотками та неустойкою не є безспірною, що унеможливлює її стягнення на підставі виконавчого напису.

Крім того, до складу заборгованості, стягнутої з ОСОБА_1 виконавчим написом від 03 березня 2020 року, входить заборгованість за комісією.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до  статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»  відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року  № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої  статті 42 Конституції України  реба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16 та є усталеною в практиці Верховного Суду.

Звертаючись до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивач зазначав, зокрема, про те, що заборгованість за кредитним договором, вказана у виконавчому написі нотаріуса, не відповідає дійсності, договір не містить переліку послуг, що надаються банком для супроводження кредиту, а тому стягнення комісії є незаконним, отже, вказана у виконавчому написі заборгованість не є безспірною.

Суд першої інстанції не перевірив доводів позивача про те, що йому за вказаним договором нараховувалася комісія, не дослідив правову природу зазначених складових заборгованості, не встановив, за які саме послуги банку нараховувалася комісія, та що таке нарахування не відповідає зазначеним вимогам закону.

Приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. не дотримано вимог чинного законодавства України, що регулює вчинення виконавчих написів, а саме не з`ясовано питання щодо безспірності заборгованості, оскільки між сторонами у справі існує спір про суму заборгованості за кредитним договором, адже позивач вважає, що товариством завищено розмір заборгованості, зокрема, за рахунок нарахування комісії, а відповідач посилається на суму заборгованості, яка визначена у виконавчому написі нотаріуса.
За таких обставин нотаріусом помилково вирішено питання про наявність у ОСОБА_1 безспірної заборгованості перед банком.

Водночас, правомірність вирішення цього спору не залежить від встановлення конкретного розміру заборгованості. Оскільки нарахування комісії є незаконним, впливає на розмір заборгованості, що виключає її безспірність, яка, в свою чергу, є основною передумовою для звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 761/37905/16-ц, провадження № 61-7595св18; від 17 липня 2019 року у справі № 759/3873/17, провадження № 61-1177св18; від 11 вересня  2019 року у справі № 461/280/17, провадження № 61-27928св18; від 11 березня 2020 року у справі № 708/195/19, провадження № 61-17895св19.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, що виник між сторонами справи, на вказане уваги не звернув та розглянув справу з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, тому заочне рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визнати спірний виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позов та апеляційну скаргу ОСОБА_1  задоволено, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС» на його користь підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2522,40 грн (840,80 за подання позову + 420,40 за подання заяви про забезпечення позову + 1261,20 за подання апеляційної скарги).

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити.
Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС», треті особи: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик Володимир Вікторович, приватний виконавець Клименко Роман Васильович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню - задовольнити.
Визнати виконавчий напис від 03 березня 2020 року, вчинений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком Володимиром Вікторовичем, за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС», зареєстрований в реєстрі за № 2537, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС» в безспірному порядку заборгованості в загальній сумі 70 193, 99 грн за кредитним договором № R022.0072346 від 26 квітня 2016 року, укладеним між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «БАНК ТРАСТ» таким, що не піддягає виконанню.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 2522, 40 грн судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.Ю. Тичкова 

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2021 року.