Справа № 341/1389/13-ц 
Провадження № 22-ц/4808/1642/21 
Головуючий у 1 інстанції ГАПОЛЯК Т. В. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого  (суддя-доповідач)  Максюти І.О.,
суддів                                              Горейко М.Д., Фединяка В.Д.,
секретаря                                        Мельник О.В.,
з участю                                          представника апелянта адвоката Геша І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, зобов`язання зняти арешт з майна, накладеного в межах виконавчого провадження з виконання рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на ухвалу Галицького районного суду Івано-Франківської області, постановлену суддею Гаполяком Т.В. 16 вересня 2021 року в м. Галичі Івано-Франківської області, 
                                                        в с т а н о в и в :
16 вересня 2020  ОСОБА_1 подано скаргу до суду на бездіяльність державного виконавця Галицького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).
В обґрунтування поданої скарги вказує на те, що рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2013 року, ухваленим у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, позов задоволено. Судом 18.11.2013 року видано виконавчий лист, який направлено на примусове  виконання. 
18 лютого 2014 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження та зобов`язано боржників у строк до семи днів сплатити заборгованість за договором кредиту відповідно до виконавчого листа. Оскільки кошти не були сплачені, державний виконавець наклав арешт на майно, про що було складено акт опису й арешту майна.
У 2018 році між ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір № 667/К купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором від 31 січня 2007 року № 11112524000, який був укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , а також права іпотекодержателя за договором іпотеки, посвідченим 01 лютого 2007 року приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу за реєстровим № 207, перейшло до ТОВ  «ФК«Довіра та Гарантія». 
Станом на 30.08.2018 року заборгованість перед ТОВ  «ФК «Довіра та Гарантія» становила 12 225 566,41 грн. Тому між нею та представником товариства досягнута домовленість, що стягувач  реалізовує своє право іпотекодержателя шляхом звернення до виконання на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання. Реалізувавши своє право, стягувач скерував до виконавчої служби письмову заяву «Про закінчення виконавчого провадження». Однак на її неодноразові звернення про надання постанови про закриття виконавчого провадження та зняття арешту з майна державний виконавець не реагує. 
Державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, однак не знято арешту з майна.
Вважає бездіяльність державного виконавця щодо залишення майна під арештом неправомірною, оскільки ТОВ «Довіра та Гарантія» на адресу виконавчої служби направила письмову заяву про повернення виконавчого документа стягувачу. 
Просила суд зобов`язати Галицький районний відділ ДВС зняти арешт з усього рухомого та нерухомого майна, що належить їй, накладений державним виконавцем на підставі постанови про накладення арешту; зобов`язати Галицький районний відділ ДВС винести постанову про закриття виконавчого провадження (а.с. 1-4).
Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2021 року у задоволенні скарги відмовлено (а.с.115-117).
Не погодившись з ухвалою суду представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що підставою для звернення до суду із скаргою явились ті обставини, що державний виконавець при виконанні виконавчого листа №2/341/618/13 повернув виконавчий лист на підставі заяви у відповідності до п.1 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження», а постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 244 076,96 грн вивів в окреме провадження. Проте, оскільки виконавча служба не вчиняла дій, спрямованих на примусове стягнення боргу, стягувач ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» в позасудовому порядку зі згоди боржника ОСОБА_1 звернула стягнення на заставне майно та в такий спосіб задовольнила свої вимоги. Відтак підстав для стягнення виконавчого збору з боржника ОСОБА_1 у ДВС в даному виконавчому провадженні не було.
Не погоджується із висновком суду, що у випадку  повернення виконавчого документа стягувачу за заявою боржника, державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору. Вважає, що в даному випадку заслуговує на увагу правова позиція Великої Палати Верховного Суду у справі №2540/3203/18 від 11.03.2020 року, де зазначено, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої суми на користь стягувача за виконавчим листом. За таких обставин, згідно висновків Великої Палати ВС, при стягненні виконавчого збору відповідно до ч.3 ст.40 Закону № 1404-VІІІ без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу  за його заявою створюються  умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
Апелянт вважає, що у даному виконавчому провадженні виконавчий збір повинен був обчислюватися виходячи з редакції Закону №1404-VІІІ, який визначав стягнення  такого збору в розмірі 10 відсотків від фактично стягнутої суми за виконавчим документом, а не від суми, яка підлягала стягненню.
З врахуванням наведеного вважає, що суд дійшов помилкового висновку про наявність у виконавчої служби правових підстав для стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 244 076,96 грн.
Просить судове рішення в частині відмови в задоволенні скарги про зобов`язання ДВС закінчити виконавче провадження № 62978150 – скасувати, та постановити нове, яким зобов`язати  відділ ДВС закінчити виконавче провадження № 62978150 (а.с.122-129).
Представник Галицького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) подав відзив на апеляційну скаргу. Відділ ДВС не погоджується із позовними вимогами, оскільки оскаржуваною ухвалою суду у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця з вимогами: зобов`язати відділ ДВС зняти арешт з усього рухомого і нерухомого майна відмовлено, а в апеляційній скарзі просить закінчити виконавче провадження АСВП № 62978150. Такі вимоги апелянта є необґрунтованими та не підлягають до задоволення. Стягнення судового збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення. При цьому стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Початком примусового виконання є винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Вважає, що при винесенні оскаржуваної постанови дії державного виконавця є правомірними, а сама постанова винесена в межах повноважень та дотримання законодавства України. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду – без змін (а.с.154-158).
У судове засідання не з`явилися представники Галицького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), від заінтересованої особи надійшла заява про розгляд справи без участі її представника, а ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про причини неявки представника не повідомило, хоча про день місце та час розгляду справи судом юридична особа повідомлена належним чином у спосіб направлення рекомендованої кореспонденції.
Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання,  тому колегія суддів розглянула справу  у їх відсутності.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.
Суд встановив, що 18 листопада 2013 року Галицьким районним судом Івано-Франківської області видано виконавчий лист у справі № 341/1389/13 від 15 жовтня 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором на користь АТ «Дельта Банк».
Державним виконавцем 18.02.2014 року відкрите виконавче провадження ВП № 41121484 щодо примусового виконання вказаного виконавчого листа та встановлено боржнику строк для добровільного виконання рішення суду до семи днів (а. с. 16). 
У встановлений для добровільного виконання строк рішення суду боржником виконане не було, а відтак виконавець зобов`язаний був розпочати його примусове виконання.
Відповідно до акта опису й арешту майна від 30 квітня 2014 року ВП № 41121484, державним виконавцем Легіним А. І. описано і накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належать боржнику ОСОБА_1   (а. с. 17). 
18.07.2018 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір № 667/К купівлі-продажу майнових прав (а.с.8-9).
Згідно умов цього договору, право грошової вимоги за кредитним договором від 31 січня 2007 року № 11112524000, який був укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , а також права іпотекодержателя за договором іпотеки, який був посвідчений 01 лютого 2007 року приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу за реєстровим № 207, перейшло до ТОВ «Довіра та Гарантія» (а.с.10-11).
Відповідно до наявної у матеріалах письмової заяви ОСОБА_1 , у зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором станом на 30 серпня 2018 року, заборгованість перед ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» складає 12 225 566,41 грн. Вказане товариство мало намір реалізувати своє право на звернення стягнення про задоволення вимог іпотекодержателя. Претензій з приводу законності процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у ОСОБА_1 не було. Вказана заява посвідчена приватним нотаріусом та зареєстрована в реєстрі (а. с. 15). 
На підставі письмової заяви ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про повернення виконавчого документа від 22 січня 2020 року, державним виконавцем 07 вересня 2020 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу  відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.106).
09 вересня 2020 року виконавець виніс постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 244 076,96 грн (а.с.107-108).
Відмовляючи в задоволенні скарги, суд виходив з положень ст. 447, 448 ЦПК України, Закону України «Про виконавче провадження», встановивши, що стягувач подав заяву про повернення виконавчого документа, однак на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу не було сплачено виконавчий збір, дійшов висновку про відсутність підстав для зняття арешту, накладеного на майно боржника та зобов`язання державного виконавця винести постанову про закриття виконавчого провадження. 
З таким висновком погоджується апеляційний суд з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Згідно статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Відповідно до частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, зокрема, є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника.
Поняття виконавчого збору, підстави і розмір його стягнення, а також перелік випадків коли такий не стягується визначені положеннями статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».
Порядок стягнення виконавчого збору передбачений пунктом 8 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом  Міністерства юстиції України 01.04.2012 року № 512/5 (у редакції Наказу Міністерства юстиції України  від 29.09.2016 р. № 2832/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802.
Відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.
Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Частиною третьою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Встановивши, що під час повернення виконавчого листа №2/341/618/13, виданого 18.11.2013 Галицьким районним судом Івано-Франківської області у зв`язку із поданням стягувачем  заяви про повернення виконавчого документа, не було сплачено виконавчий збір, у зв`язку із чим державний виконавець виніс постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 244 076,96 грн у виконавчому провадженні під №62978150, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що у державного виконавця не було правових підстав для зняття арешту з майна, оскільки  відповідно до вимог частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішення мають діяти до повного виконання боржником обов`язку зі сплати виконавчого збору.
Доказів про оскарження ОСОБА_1 постанови державного виконавця щодо стягнення з неї виконавчого збору у розмірі 244 076,96 грн. матеріали справи не містять 
Таким чином, суд дійшов правильного висновку, що збереження дії арешту на майно боржника після повного виконання рішення суду спрямоване на забезпечення виконання боржником обов`язку зі сплати виконавчого збору, передбаченого законом, підстави для його зняття відсутні, як і відсутні підстави для зобов`язання державного виконавця винести постанову про закриття виконавчого провадження.
Вимоги апеляційної скарги про зобов`язання відділу ДВС закінчити виконавче провадження № 62978150 з примусового виконання постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 244076,96 грн. не заслуговують на увагу, оскільки така вимога у скарзі, поданій суду першої інстанції, не заявлялася. Крім того, ця постанова в порядку адміністративного судочинства не оспорена.  
Посилання представника ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18, є необґрунтованим, оскільки висновки суду не суперечать зазначеному висновку Верховного Суду.
Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Разом з тим, суд наголошує, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 09.09.2020 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 244 076,96 грн  може бути оскаржена в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд
                                                        п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Галицького районного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                                                      І.О. Максюта
Судді:                                                                                                                М.Д. Горейко
                                                                                                                           В.Д. Фединяк
Повний текст постанови складено 09 грудня 2021 року.