Справа № 149/927/21
Провадження № 22-ц/801/1970/2021
Категорія: 46
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаревич М. Г.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року	Справа № 149/927/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Берегового О.Ю., Ковальчука О.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 липня 2021 року, ухвалене суддею Войнаревичем М.Г., дата складення повного тексту рішення невідома, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,
встановив:
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з АТ «СГ «ТАС» (приватне): - 28 338 грн страхового відшкодування, як грошову компенсацію за спричинену моральну шкоду; - 15 569 грн страхового відшкодування, як грошову компенсацію за понесені витрати на поховання загиблого; - 10 000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.02.2020 водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Лада Ларгус», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись ділянкою дороги по вулиці Івана Богуна в м. Хмільнику Вінницької області не надав перевагу в русі та допустив зіткнення з мотоциклом «КТМ», без державного номерного знаку, під керуванням ОСОБА_3 , який рухався в зустрічному напрямку. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 помер. 
Позивачу, як батьку загиблого, у зв`язку із смертю сина спричинена значна та непоправна шкода, яка проявилася у заподіяній моральній шкоді та понесених витратах на поховання.
На дату настання дорожньо-транспортної пригоди відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО5518953.
Позивач звертався до відповідача із заявами щодо виплати страхового відшкодування, однак, відповідач повідомив його про призупинення розгляду справи у зв`язку з відсутністю підтвердження того, що по справі завершено кримінальне провадження та відсутнє судове рішення у цій справі, що суперечить вимогам чинного законодавства, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 липня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто з АТ «СГ «ТАС» (приватне) на користь ОСОБА_1 28 338,00 грн страхового відшкодування, як грошову компенсацію за спричинену моральну шкоду, та 15 569, 00 грн страхового відшкодування, як грошову компенсацію за понесенні витрати на поховання загиблого. Стягнуто з АТ «СГ «ТАС» (приватне) на користь держави судовий збір у розмірі 908 гривень.
Не погодившись із вказаним рішенням, АТ «СГ «ТАС» (приватне) подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
У скарзі зазначає, що для виникнення цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду є необхідним встановлення винного в ДТП в передбаченому законодавством порядку, що залишено судом поза увагою; з боку відповідача відсутній факт порушення, невизнання або оспорення прав, свобод чи інтересів позивача, оскільки перебіг строку для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування було призупинено до прийняття рішення відносно водія в кримінальній справі; судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, а також про передачу справи за підсудністю до іншого суду; судом розглянуто справу без сплати позивачем судового збору.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Встановлено, що 15.02.2020 о 17 год. 00 хв. на відрізку дороги по вул. І. Богуна в м. Хмільник відбулося зіткнення між автомобілем «Lada Largus», д.н.з. НОМЕР_1 , та мотоциклом «КТМ» без номерного знаку. В результаті ДТП водій мотоцикла ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований до Хмільницької ЦРЛ, де від отриманих травм помер. За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 15.02.2020 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12020020330000095 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с.14).
15.02.2020 інспектором ВРОМ ДТП Слоцькою О.О. видано довідку №3020046785477556 про дорожньо-транспортну пригоду, в якій зазначено, що учасниками дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 15.02.2020, є автомобіль «LADA LARGUS», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність якого на час пригоди застрахована в АТ «СГ «ТАС» (приватне) згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або страховий сертифікат «Зелена картка» АО 55189853, а також мотоцикл «KTN SXF 450» без номерного знаку, який належить ОСОБА_3 (а.с.11-12).
Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу, за участю якого сталася ДТП, на час настання події була застрахована в АТ «СГ «ТАС» (приватне) (поліс № АО 5518953) (а.с.21).
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копіями свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 19.02.2020 та довідки про причину смерті від 16.02.2020 (а.с.9,10).
Позивач ОСОБА_1 є батьком загиблого ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 28.04.1999 серії НОМЕР_3 . Мати - ОСОБА_5 (а.с.15).
Згідно заяви про склад сім`ї від 22.03.2021, на момент смерті потерпілого до складу сім`ї входили: батько ОСОБА_1 та мати ОСОБА_5 (а.с.18).
Позивачем ОСОБА_1 сплачено ФОП ОСОБА_6 15 569 грн на витрати для поховання, що підтверджується копією товарного чеку №18/02/2020 від 18.02.2020 (а.с.19).
23.03.2020 представник ОСОБА_1 та ОСОБА_5 - ОСОБА_7 звернувся до АТ «СГ «ТАС» (приватне) із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду. До вказаної заяви додано ряд документів, в тому числі копії довіреності на ОСОБА_7 на право одержання відшкодування, яке належить ОСОБА_1 та ОСОБА_5 як батькам ОСОБА_3 (а.с.22).
Також, 23.03.2020 ОСОБА_7 звернувся до АТ «СГ «ТАС» (приватне), як представник ОСОБА_1 , із заявою на виплату страхового відшкодування, пов`язаного із заподіяною моральною шкодою у розмірі 28 338 грн (1/2 частка від загального розміру відшкодування, яка належить батькові загиблого - ОСОБА_1 ), а також відшкодування, пов`язаного із понесеними витратами на поховання у розмірі 15 569 грн (а.с.23, 24).
Листом Вих.№553 від 01.04.2020 АТ «СГ «ТАС» (приватне) повідомило представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 про призупинення на підставі ст.35 та 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-парової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розгляду справи, мотивуючи тим, що на даний час товариство не може прийняти рішення по справі, оскільки не має документального підтвердження того, що по справі завершене кримінальне провадження, а також страховику не відомо щодо набрання рішенням у такій справі законної сил. При наданні вироку суду по кримінальній справі, який вступив в законну силу, розгляд справи страховиком буде відновлено і по справі буде прийняте відповідне рішення (а.с.27).
Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 зазначив, що він та його дружина ОСОБА_5 , як батьки померлого ОСОБА_3 , на підставі п.27.3. ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» мають право на отримання в рівних частинах страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю сина, а також на підставі п. 27.4. ст. 27 вказаного Закону він має право на отримання страхового відшкодування на поховання.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що дорожньо-транспортна пригода за участі застрахованого автомобіля марки «Лада Ларгус» під керуванням  ОСОБА_2  є страховим випадком, а шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується незалежно від вини власника чи володільця джерела підвищеної безпеки. Оскільки матеріали цивільної справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження настання дорожньо-транспортної пригоди як внаслідок непереборної сили, так і внаслідок умислу потерпілого,  ОСОБА_1  відповідно до вимог п. 27.3, п. 27.4, ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має право на отримання страхового відшкодування.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до статті 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. 
До видів обов`язкового страхування, які здійснюються в Україні, відноситься також страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (п. 9 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про страхування»). Відносини в цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-ІV).
Статтею 3 Закону № 1961-ІV визначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до ст. 5 Закону № 1961-ІV, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону № 1961-ІV).
У п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-ІV зазначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до  п. 27.3 Закону №1961, страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
Також, згідно п. 27.4 цього Закону, страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. 
Пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-ІV визначено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). 
У порушення наведених норм закону відповідач, отримавши інформацію про дорожньо-транспортну пригоду, не встановивши підстав для відмови у прийнятті рішення про здійснення страхового відшкодування згідно ст. 37 Закону № 1961-ІV,  не оспорюючи  обставини страхового випадку і заявлені  членом сім`ї загиблого вимоги про відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання,  рішення про здійснення страхового відшкодування не прийняв, як і не прийняв рішення про відмову у його здійсненні, а вирішив призупинити розгляд заяви ОСОБА_1 через відсутність на даний час документального підтвердження винної особи, у зв`язку із не набранням  законної сили  судового рішення за результатом  розгляду кримінальної справи.  
Пунктами 1, 3 частини другої статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; в інших випадках, встановлених законом.
Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).
Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.
При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що шкода, пов`язана із смертю ОСОБА_3 , була заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, а тому відсутність вироку суду або постанови про закриття кримінального провадження відносно особи, яка керувала транспортним засобом, не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду. Оскільки відповідачем не доведено тих обставин, що потерпілий передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову та на законних підставах стягнув з відповідача на користь позивача, як одного із батьків, моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи (1/2 її частини), а також витрати на поховання.
Розмір моральної шкоди та витрат на поховання відповідачем не оспорювався, а тому колегією суддів на підставі ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення суду в цій частині не переглядається.
Доводи апеляційної скарги про те, що обов`язок страховика відшкодувати завдану шкоду настає лише за наявності вини особи, відповідальність якої застрахована, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.
Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.
Обов`язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Правила частини другої статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі володіє, зокрема, транспортним засобом.
З огляду на викладене, відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.
За змістом статей 1166, 1187 ЦК України в разі завдання джерелом підвищеної небезпеки шкоди смертю фізичної особи такі дії визнаються неправомірними за винятком двох випадків: 1) коли шкоди було завдано внаслідок непереборної сили; 2) коли шкоди було завдано внаслідок умислу потерпілого. При цьому наявність зазначених обставин має довести володілець джерела підвищеної небезпеки або особа, відповідальна за нього.
АТ «СГ «ТАС» (приватне) в цій справі вказаних обставин не доведено.
Не заслуговують на увагу доводи апелянта з приводу того, що судом першої інстанції безпідставно відхилено клопотання АТ «СГ «ТАС» (приватне) про зупинення провадження у справі, оскільки суд першої інстанції навів мотиви відмови в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі. Крім того, ухвалою апеляційного суду від 09.09.2021 також з обґрунтуванням підстав було відмовлено в задоволенні клопотання АТ «СГ «ТАС» (приватне) про зупинення провадження у справі.
Колегія суддів відхиляє також твердження апелянта з приводу неправомірної відмови суду першої інстанції у передачі справи за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва, оскільки судом вірно встановлено, що в даному випадку діє правило альтернативної підсудності (ч. 3 ст. 28 ЦПК України).
Безпідставними є твердження апелянта з приводу того, що позовну заяву від імені ОСОБА_1 підписано неповноважним представником, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позовну заяву підписано адвокатом Якименко О.Г.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (ч. 4 ст. 62 ЦПК України).
На виконання вимог ч. 4 ст. 62 ЦПК України до позовної заяви додано ордер на надання правничої (правової) допомоги від 29.03.2021 серії ВІ №1036935 ОСОБА_1 адвокатом Якименко О.Г. у Хмільницькому міськрайонному суді Вінницької області, і цей ордер є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката.
В скарзі апелянт також наголошує на тому, що в даному випадку позивач не був звільнений від сплати судового збору, оскільки відповідач взяв на себе зобов`язання здійснити страхову виплату на користь потерпілої особи, а не відшкодувати шкоду, заподіяну каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я внаслідок ДТП, а отже п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються  позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи) не підлягає до застосування. Разом з тим, така позиція апелянта є хибною, оскільки правомірність звільнення позивачів від сплати судового збору за подання позовів цієї категорії (відшкодування страховиком витрат на поховання та відшкодування моральної шкоди) на підставі вказаної норми підтвердив Верховний Суд в своїй постанові від 10.07.2019 у справі 500/8418/13-ц.
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, 
постановив:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» залишити без задоволення.
Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.Ю. Береговий 

О.В. Ковальчук