Постанова
Іменем України
 
14 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 522/14185/19
 
провадження № 61-11409св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А.,             Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «ОТП БАНК»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2020 року у складі судді Мурзенка М. В. та постанову Одеського апеляційного суду                            від 08 червня 2021 року у складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я.,              Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2019 року Акціонерне товариство «ОТП БАНК» (далі - АТ «ОТП БАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що 29 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML-501/231/2007, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 97 000 доларів США строком до 29 листопада 2019 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у порядку та розмірах, встановлених в договорі. 
Проте, ОСОБА_1 належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим, станом на 29 серпня 2016 року, утворилась заборгованість у розмірі 63 355,72 доларів США.
 
Ураховуючи наведене, АТ «ОТП БАНК» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором від 29 листопада 2007 року № ML-501/231/2007 у розмірі 63 355,72 доларів США.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 08 червня 2021 року, позов АТ «ОТП БАНК» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП БАНК» заборгованість за кредитним договором від 29 листопада 2007 року № ML-501/231/2007 станом на 29 серпня 2016 року у розмірі 63 355,72 доларів США, яка                           складається з: 54 763 доларів США - заборгованість за кредитом;                       8 592,57 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач, отримавши обумовлену у кредитному договорі суму, належним чином не виконав взяті на себе кредитні зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підтверджується письмовими доказами та підлягає стягненню з позичальника на користь банку.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2021 року до Верховного Суду,                    ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову АТ «ОТП БАНК» відмовити.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що банк не надав суду оригіналів первинних документів про видачу кредиту, що унеможливлює проведення експертизи для визначення розміру його заборгованості за кредитним договором. 
Також вказує на неможливість перевірити сам факт надання йому кредитних коштів у відповідному розмірі.
 
Відзив на касаційну скаргу банк до суду не подав.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 
 
21 жовтня 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень              ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц,                   від 14 червня 2018 року у справі № 364/737/17 та від 29 травня 2019 року у справі № 539/1582/16-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та      вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (частина перша                  статті 1048 ЦК України).
 
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Встановивши, що банк належно виконав свій обов`язок, надавши передбачені договором кошти в кредит у визначеному умовами договору порядку, а саме шляхом перерахування на рахунок ОСОБА_1 , а він взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належно не виконував,    будь-яких доказів на спростування приведеного банком розрахунку заборгованості не надав, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано задовольнив позов, стягнувши заявлену банком заборгованість
 
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , які є аналогічними з доводами його касаційної скарги, про неможливість проведення експертизи через ненадання банком всіх необхідних документів, вказавши, що після надання банком суду копії кредитної справи, про залучення якої представник відповідача не заперечував у судовому засіданні 04 серпня 2020 року, суд першої інстанції поставив на обговорення питання стосовно проведення експертизи, на що представник відповідача просив надати час для ознайомлення з документами разом з експертом. На наступному судовому засіданні,                   02 вересня 2020 року, представник відповідача повідомив, що експерт не зможе надати висновок, оскільки надані тотожні документи, і справа призначена до розгляду по суті. При цьому, суду не надано доказів на підтвердження неможливості проведення експертизи після надання банком копії кредитної справи з виписками з особового рахунку. Сторона відповідача не заявляла суду клопотання про призначення експертизи та не надала доказів на спростування розрахунку банку. 28 жовтня 2020 року сторона відповідача не з`явилась в судове засідання, надавши суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Тому, 28 жовтня 2020 року, справа розглянута судом за наявними у матеріалах справи доказами, яким було надано правову оцінку в сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Доводи касаційної скарги про те, що банк не довів сам факт видачі кредитних коштів, є безпідставними та спростовуються встановленими судами обставинами, які детально проаналізовані судом апеляційної інстанції та яким була надана належна правова оцінка.
 
Посилання касаційної скарги на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду щодо порядку оформлення документів на підтвердження видачі кредиту, не спростовують правильність вирішення судами справи та не беруться до уваги колегією суддів, оскільки в цій справі кредитні кошти надавалися боржнику шляхом перерахування на поточних рахунок, у той час, як заявник посилається на правовий висновок у справах, в яких кошти в іноземній валюті видавалися готівкою через касу банку.
 
Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
При цьому, колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 червня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Р. А. Лідовець
І. А. Воробйова
Ю. В. Черняк