ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/16560/21	Головуючий у 1-й інстанції Дзюбановський Ю.І. 	
Провадження № 33/817/626/21 	Доповідач - Коструба Г.І.	
Категорія - ч.1 ст.130 КУпАП 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2021 р. Суддя Тернопільського апеляційного суду Коструба Г.І., розглянувши у м. Тернополі з участю захисника особи, притягнутої до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 - адвоката Никитюка Р. І., апеляційну скаргу на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 22 вересня 2021 р., якою  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що не працює, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,
                                              В С Т А Н О В И В:
Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 вересня 2021 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. (сімнадцять тисяч) грн. в дохід держави, та позбавлено права керування транспортним засобом на строк 1 (один) рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 454 грн.
На вказане рішення суду захисник ОСОБА_1 - адвокат Никитюк Р. І. подав апеляційну скаргу, в якій просить визнати поважною причину пропуску строку на апеляційне оскарження та поновити його, постанову місцевого суду скасувати, закривши провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Аргументуючи поважність пропуску строку на апеляційне оскарження, апелянт зазначив, що апеляційну скаргу було подано через канцелярію суду першої інстанції 01.10.2021.
20.10.2021 після ознайомлення з матеріалами справи захисник встановив, що 18.10.2021 суддею Тернопільського апеляційного суду постановлено ухвалу про повернення апеляційної скарги апелянту.
Постанова Тернопільського апеляційного суду від 18.10.2021 мотивована тим, що захисник був присутній в судовому засіданні місцевого суду 22.09.2021 під час винесення оскаржуваної постанови, проте з апеляційною скаргою звернувся лише 08.10.2021, клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження судового рішення в апеляційній скарзі не заявляв.
З вказаними висновками захисник не погодився і звернувся повторно до Тернопільського апеляційного суду із апеляційною скаргою на оскаржувану постанову, в якій просить суд поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки такий пропущений з поважних причин, і долучив копію примірника первинної апеляційної скарги (для суду), яка була подана через суд першої інстанції, з відміткою суду про отримання такої 01.10.2021.
Щодо оскарження постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.09.2021 по суті, зазначає, що вона є незаконною, підлягає до скасування, а справа про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 - до закриття.
Вважає, що жодного належного доказу факту керування ОСОБА_1 11 вересня 2021 року о 23 год. 00 хв. в м. Тернополі по вул. Галицька, 35 транспортним засобом Opel Vectra д. н. з. НОМЕР_1 до матеріалів справи про адміністратвине правопорушення працівниками поліції не долучено.
Зазначає, що письмові пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є неналежними та недопустимими доказами у справі, що судом першої інстанції не взято до уваги.
Так, з долученого до справи відеозапису не вбачається, що такі особи, як ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були присутні на місці складання протоколу про адміністративне правопорушення, в тому числі при його підписанні, що в них відбирались пояснення, які долучені до матеріалів справи в день складання протоколу, що, в свою чергу, свідчить про їх сумнівність.
Крім цього, на відеозаписі з нагрудної камери ВО - 000016 інспектора поліції вбачається, що єдиним свідком, який був присутній та нібито підтвердив усними поясненнями про те, що ОСОБА_1 перебував за кермом автомобіля є невідома жінка.
Виключно на підставі усних пояснень даної жінки, особу якої не встановлено та яку так і не було залучено в якості свідка, інспектором поліції було прийнято рішення провести огляд на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 . Інших осіб, які б стверджували, що ОСОБА_1 керував автомобілем, не було.
Також, надаючи усні пояснення, неідентифікована особа зазначила, що автомобіль в`їхав у рів, проте про бетонний блок жодного слова не сказала, як про це зазначають свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . На переконання апелянта, це свідчить про те, що дані особи не були очевидцями події, про які описано в протоколі.
Наголошує, що пояснення свідків, які наявні в матеріалах справи, не можуть бути враховані судом як належний доказ в підтвердження доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки вказані особи, в судовому засіданні не були допитані і не попереджались про кримінальну відповідальність за дачу завідому неправдивих показів.
Зазначає, що обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
На думку апелянта, крім недоведеності вчинення правопорушення ОСОБА_1 також і наявне порушення процедури його огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Так, направлення водія на огляд в медичний заклад було складено 12.09.2021 о 00:30 год., однак, як вбачається із відеозапису 000016, пропозиція пройти огляд на стан сп`яніння від інспектора поліції надійшла до моменту складання направлення. Висунута вимога інспектора поліції пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння в закладі охорони здоров`я не є законодавчо обґрунтованою та висунута з порушенням порядку, передбаченого ст. 266 КУпАП.
Щодо складеного рапорта працівником поліції, то в розумнні ст. 251 КУпАП такий не може вважатись доказом вчинення адміністратвиного правопорушення ОСОБА_1 , оскільки такий містить виключно суб`єктивну думку зацікавленої особи.
Зазначає, що аналогічного висновку дійшов й Верховний Суд у своїй постанові від 20.05.2020 у справі №524/5741/16-а.
Також апелянт не погоджується із твердженням місцевого суду, яке зазначено в оскаржуваній постанові, про те, що, за наслідками дослідження доказів в їх сукупності в суду не виникає будь-яких сумнівів у тому, що ОСОБА_1 , будучи при цьому і власником автомобіля, здійснював керування ним у місці та час, який вказаний у протоколі про адміністративне правопорушення.
Зазначає, що інспектори поліції не відібрали пояснень у водія, про якого неодноразово говорив ОСОБА_1 , чим фактично позбавили його у праві викликати його як свідка.
Одним із доводів апелянта слугує те, що під час судового засідання 22.09.2021 було заявлено клопотання про виклик для дачі пояснень свідків, які зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення, однак судом першої інстанції таке було відхилено без обґрунтовання причин такої відмови.
Одночасно з апеляційною скаргою апелянт просить викликати в судове засідання в якості свідків осіб, які надавали пояснення 12.09.2021, а саме: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши захисника ОСОБА_1 - адвоката Никитюка Р. І., який в судовому засіданні апеляційного суду просив строк на апеляційне оскарження поновити та скасувати рішення суду першої інстанції, закривши провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, прихожу до висновку, що строк на апеляційне оскарження слід поновити, задовольнивши апеляційну скаргу, виходячи з таких міркувань.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Враховуючи те, що апелянт звернувся повторно до Тернопільського апеляційного суду із апеляційною скаргою на оскаржувану постанову, в якій ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, оскільки такий фактично пропущений не був, так як первина апеляційна скарга подана в межах строку апеляційного оскарження, передбаченого ст. 294 КУпАП, що підтверджується копією примірника первинної апеляційної скарги, яка подана через суд першої інстанції, з відміткою суду про отримання такої 01.10.2021, вважаю за можливе поновити строк на апеляційне оскарження.
Відповідно до ст. 268 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 
У відповідності до положень ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Згідно з положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Зазначених вимог закону судом першої інстанції при розгляді справи не дотримано, внаслідок чого поза увагою судді залишилися обставини, які мали суттєве значення для правильного вирішення даної справи.
Згідно з постановою суду ОСОБА_1 11 вересня 2021 року о 23 год. в м. Тернополі по вул. Галицька, 35 керував транспортним засобом марки "Опель Вектра" номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме різкий запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу із застосуванням технічного приладу - газоаналізатора "Алкотест 7510 ОІМL" №ARLM-0300 (повірка до 12.04.2022) та огляду в КНП ТОМУСНЗ ТОР водій категорично відмовився. 
Так, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , суд першої інстанції визнав останнього винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме дійшов висновку, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.
При цьому суд першої інстанції керувався наявними в матеріалах справи доказами, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення від 12.09.2021 серії ААБ №201167 із викладеними обставинами вчинення правопорушення; свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки на прилад газоаналізатор «Alcotest 7510» №ARBL-0300 (повірка дійсна до 12.04.2022); направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно якого огляд не проводився через відмову водія ОСОБА_1 ; електронним рапортом за 12 вересня 2021 року; рапортом інспектора роти №1 батальйону УПП Цісельським І. від 12.09.2021; поясненнями свідка ОСОБА_3 від 12.09.2021; поясненнями свідка ОСОБА_2 від 12.09.2021р.; відеозаписом із нагрудних камер відеореєстрації DSJX 300016_000016.
З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.
Згідно ч. 1 ст. 130 КУпАП керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
За змістом п. 2.5 Правил дорожнього руху України водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 27 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року № 14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також адміністративні правопорушення на транспорті" під керуванням транспортним засобом слід розуміти виконання функції водія під час руху такого засобу.
Отже, адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП може настати в разі відмови особи від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння, за умови доведеності обставин здійснення нею функції водія під час руху такого засобу.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу. 
З проглянутого апеляційним судом в порядку підготовки до апеляційного розгляду відеоматеріалу, наявного в матеріалах справи, вбачається, що працівники поліції, справді заслуховували усні пояснення особи жіночої статті, яка вказувала на те, що водієм транспортного засобу "Опель Вектра" був ОСОБА_1 .
Проте, працівниками поліції не ідентифіковано даної особи, не залучено її в якості свідка, не відібрано та не долучено письмових пояснень, а тому апеляційний суд критично ставиться до її показань, відображених на фрагментах відеозаписів, долучених до матеріалів справи.
Так, як на доказ вини ОСОБА_1 місцевий суд послався на письмові пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в яких зазначено, що останні були свідками ДТП з транспортним засобом "Опель Вектра" д. н. з. НОМЕР_1 , який в`їхав в бетонний блок, під керуванням ОСОБА_1 , який був одягнений в синю футболку, чорні штани в білу полоску та чорні резинові тапочки, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння
Водночас, походження вказаних письмових пояснень, які, серед іншого, були покладені в основу рішення суду, є, на думку судді апеляційного суду, сумнівними, оскільки з долучених до матеріалів справи відеозаписів вбачається, що вищезазначені свідки на відеоматеріалах відсутні. 
Розглядаючи справи про адміністративне правопорушення, суддя, як це визначено у ст. 245 КУпАП, повинен всебічно, повно і об`єктивно з`ясовувати всі обставини справи на основі належного досліджених в судовому засіданні та оцінених доказів і вирішити справу в точній відповідності з законом.
Водночас, згідно з вимогами ст. ст. 278, 280 КУпАП, суддя при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення має вирішити питання: чи правильно складено протокол та інші матеріали справи, чи є необхідність у витребуванні додаткових матеріалів, а при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в йогно вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Як встановлено суддею апеляційного суду, дані свідки в судовому засіданні місцевого суду не допитувались, а тому доводи апелянта в частині того, що письмові пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 являються неналежними доказами у справі, є слушними.
Аналогічна позиція міститься у висновках Верховного Суду, викладених у постанові від 27.06.2019 справа №560/751/17), згідно з якими, показання свідків не є належними доказами правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності, оскільки вказані особи у судовому засіданні не допитувалися та не попереджалися про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, а тому їх показання не можуть бути беззаперечним доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.
Відповідно до п. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відеозапис, наявний в матеріалах справи, не містить даних, які б підтверджували факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом. 
Також варті уваги доводи апелянта про те, що рапорт працівника поліції в розумінні ст. 251 КУпАП не може вважатись доказом вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1 , оскільки такий містить виключно суб`єктивну думку зацікавленої особи, з якими погоджується суддя апеляційного суду.
Така позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 20.05.2020 справа №524/5741/16-а, де Суд наголосив, що рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення.
Таким чином, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом.
Крім цього, на думку апеляційного суду, протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №201167 від 12 вересня 2021 року в даному випадку, не може бути визнаний належним доказом по даній справі у розумінні ст. 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини, викладені в ньому, повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, і не викликали сумніви. 
Що стосується посилання апелянта на наявність у діях інспектора поліції порушення процедури огляду ОСОБА_1 на визначення стану алкогольного сп`яніння, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 3 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103 (зі змінами), огляд проводиться: 1) поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ і Держспоживстандартом; 2) лікарем закладу охорони здоров`я (в сільській місцевості за відсутності лікаря - фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку). Водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я. У разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду. 
Відповідно до п. 10 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, результат огляду на стан сп`яніння водія транспортного засобу, проведеного поліцейським, зазначається в акті огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Пунктом 11 цієї Інструкції зазначено, що оформлення матеріалів огляду на стан сп`яніння водія транспортного засобу здійснюється згідно чинного законодавства.
Таким чином, працівник поліції зобов`язаний був вказати про відмову водія пройти тест за допомогою спеціального технічного засобу на місці зупинки у відповідному акті, проте, такий акт відсутній в матеріалах справи.
Вищенаведене свідчить про те, що працівниками поліції було порушено вимоги Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС України, Міністерством охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року №1452/735, а також "Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів", затвердженого постановою КМУ 17.12.2018 №1103, не враховано цього і місцевим судом.
Згідно рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.
Така позиція Конституційного Суду України відповідає і правовим позиціям Європейського суду з прав людини. За змістом ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У своєму рішенні у справі "Аллене де Рібемон проти Франції" від 10 лютого 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинності обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин. У рішенні "Маліж проти Франції" від 23 вересня 1998 року Європейський суд з прав людини визнав кримінально-правовий зміст адміністративного правопорушення. Європейський суд з прав людини підкреслює, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доведення є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до скоєння порушення. Так, в рішенні від 21 липня 2011 року у справі "Коробов проти України" Європейський суд з прав людини висловив позицію, що суд має право обґрунтувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту. Тобто таких, які не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується зі стандартом доведення "поза розумним сумнівом".
Застосовуючи закріплений в ст. 62 Конституції України принцип презумпції невинуватості, який передбачає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість, а також, що всі сумніви стосовно доведеності вини особи мають тлумачитись на її користь, - приходжу до висновку про те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, не доведена.
Оскільки в порушення вимог ст. 251 КУпАП до протоколу про адміністративне правопорушення не долучено належних доказів вчинення ОСОБА_1 дії, зазначеної у протоколі, а протокол про адміністративне правопорушення сам по собі, без підтвердження іншими доказами, не є вичерпним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не доведена.
Оскільки вина є основною ознакою суб`єктивної сторони правопорушення, відсутність вини свідчить про відсутність складу адміністративного правопорушення.
Таким чином, з урахуванням наведеного, висновки місцевого суду про вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не ґрунтуються на належних, достатніх і допустимих доказах, через що оскаржувана постанова не може вважатись законною і обґрунтованою.
Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Згідно з пунктом 2 частини 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження у справі.
Враховуючи наведене, доводи, викладені в апеляційній скарзі, є обґрунтованими, а тому постанова Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 вересня 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На підставі викладеного, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 247, ст. 294 КУпАП України, суддя
                                           П О С Т А Н О В И В:
Строк на апеляційне оскарження поновити.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Никитюка Р. І. задовольнити.
Постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 вересня 2021 р., якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити за відсутністю в його діях складу вказаного адміністративного правопорушення.
Постанова Апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя