Ухвала
Іменем України
 
29 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 523/15197/19
провадження № 61-18873ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бондарука Миколи Миколайовича на ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 28 лютого 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.
 
ОСОБА_2 також подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 , та заборонити їй вчиняти будь-які дії щодо розпорядження вказаною квартирою.
 
Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 відмовилася повернути йому грошові кошти в розмірі 25 000 доларів США (що на день пред`явлення позову еквівалентно 608 000 грн), які вона отримала від нього, чим порушила його майнові інтереси. Є всі підстави вважати, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду та створювати перешкоди при його виконанні, в тому числі шляхом відчуження належного їй майна, а саме квартири АДРЕСА_1 . Сума, яка підлягає стягненню, є істотною, тому накладення арешту на належне відповідачу майно є співмірним із заявленими позовними вимогами. Невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказану квартиру із забороною відповідачу вчиняти будь-які дії щодо розпорядження цим майном може ускладнити чи зробити неможливим виконання судового рішення про задоволення позову.
 
Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 28 лютого 2020 року вжито заходи забезпечення позову в цій справі шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 . Заборонено ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, щодо розпорядження квартирою АДРЕСА_1 .
 
Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що є всі підстави вважати, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду та створювати перешкоди при його виконанні, в тому числі шляхом відчуження належного їй майна, а саме -квартири АДРЕСА_1 , зважаючи на те, що вона не визнає позову та не вчинила жодних дій щодо повернення грошових коштів. Сума, яка підлягає стягненню, є істотною, тому накладення арешту на належне відповідачу майно є співмірним із заявленими позовними вимогами. Отже, невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказану квартиру із забороною відповідачу вчиняти будь-які дії щодо розпорядження цим майном може ускладнити чи зробити неможливим виконання судового рішення про задоволення позову. При цьому відсутні підстави для застосування зустрічного забезпечення, так як його невжиття не порушить в подальшому майнових прав відповідача.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 28 лютого 2020 року скасовано в частині заборони ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії щодо розпорядження квартирою АДРЕСА_1 та постановлено в цій частині нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову в зазначеній частині. В іншій частині ухвалу місцевого суду залишено без змін.
 
Скасовуючи судове рішення місцевого суду в частині заборони ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії щодо розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо необхідності вжиття заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на вказану квартиру, однак зазначив про відсутність мотивування того, що заборона розпорядження спірним майном може істотно ускладнити чи зробити неможливим ефективний захист порушених прав позивача. Під час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову судом першої інстанції не враховано пов`язаність способу забезпечення позову, співмірність та адекватність з предметом позову. Тому ухвала суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню.
 
19 листопада 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бондарук М. М. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 28 лютого 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Касаційна скарга, подана на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), мотивована тим, що у справі відсутні докази на підтвердження реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Суди попередніх інстанцій проігнорували норми процесуального права, не зазначили в оскаржуваних судових рішеннях мотивів і не обґрунтували існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду з посиланням на конкретні докази, не дали належної оцінки доводам заяви про забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості та адекватності вимог особи, яка звернулася з такою заявою. Також суди не звернули увагу на те, що на спірну квартиру вже накладено арешт в іншій справі № 523/9798/18, що спростовує твердження ОСОБА_2 про ймовірність відчуження квартири. Крім цього, суди дійшли помилкового висновку про можливість не вирішувати питання про зустрічне забезпечення. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 30 травня 2019 року у справі № 456/2438/17 зазначено, що реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за виключенням випадків, передбачених частиною третьою статті 154 ЦПК України, в якій зазначено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 149 України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною третьою статті 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 22 грудня 2006 року №  9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
Тобто метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
 
Судами встановлено, що в обґрунтування заяви про забезпечення позову  ОСОБА_2 вказав, що між сторонами виник спір, так як  ОСОБА_1 відмовилася повернути йому грошові кошти в розмірі 25 000 доларів США (що на день пред`явлення позову еквівалентно 608 000 грн), які вона отримала від нього, чим порушує його майнові інтереси. Є всі підстави вважати, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду та створювати перешкоди при його виконанні, в тому числі шляхом відчуження належного їй майна, а саме квартири АДРЕСА_1 .
 
Тобто ціна позову, який просив забезпечити  ОСОБА_2 , становить 608 000 грн.
 
Суди попередніх інстанцій пересвідчилися, що між сторонами дійсно виник спір щодо права власності на спірне нерухоме майно та щодо підстав для його відчуження. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
 
Врахувавши доводи заяви про забезпечення позову та характер спору, суди дійшли правильного висновку про те, щоневжиття заходів забезпечення позову може мати негативні наслідки та ускладнити виконання ймовірного судового рішення в разі задоволення позову, оскільки відчуження спірного нерухомого майна дійсно може призвести до ускладнення або ж взагалі неможливості виконання рішення суду. 
 
При цьому апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Такий висновок відповідає правовому висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 грудня 2018 року у справі № 914/970/18.
 
Вжитий місцевим судом захід забезпечення позову є співмірним з вимогами щодо захисту прав заявника.
 
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, а тому накладення арешту на нерухоме майно до ухвалення рішення у справі не порушує законні права та інтереси власника.
 
Тобто ОСОБА_1 лише тимчасово позбавлена можливості відчуження спірного нерухомого майна, при цьому вона не обмежена в реалізації своїх прав як власника на володіння і користування цим майном.
 
З огляду на наведене висновки судів попередніх інстанцій щодо співмірності застосованого заходу забезпечення позову узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.
 
Аргументи заявника про те, що в порушення вимог процесуального закону суди не вирішили питання зустрічного забезпечення, також не заслуговують на увагу, так як згідно з частиною першою статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Обставини, за яких суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, визначені частиною третьою статті 154 ЦПК. 
 
Відповідно до частини третьої статті 154 ЦПК України суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.
 
Посилаючись на відсутність підстав для обов`язкового застосування зустрічного забезпечення, апеляційний суд вказав, що ОСОБА_2 знаходиться на території України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Також відсутні докази того, що майновий стан ОСОБА_2 або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови в позові.
 
Крім цього, представник ОСОБА_1 - адвокат Бондарук М. М. не вказав, яких саме збитків завдає відповідачу вжитий захід забезпечення позову.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 30 травня 2019 року у справі № 456/2438/17, є безпідставними, так як висновки судів попередніх інстанцій не суперечать наведеним у вказаній постанові правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування частин першої-третьої статті 154 ЦПК України. Крім цього, у вказаній справі Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду, який скасував ухвалу місцевого суду про застосування зустрічного забезпечення у зв`язку з ненаданням заявником доказів понесення реальних збитків, які могли бути спричинені забезпеченням позову.
 
Доводи касаційної скарги про те, що на спірну квартиру вже було накладено арешт в іншій справі № 523/9798/18, що спростовує твердження ОСОБА_2 про ймовірність відчуження квартири, не заслуговують на увагу, оскільки рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 05 вересня 2019 року в зазначеній справі було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення боргу. Згідно з частинами дев`ятою, десятою статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Крім цього, 02 березня 2020 року Суворовський районний суд міста Одеси у справі 523/9798/18 постановив ухвалу, якою скасував заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою цього суду від 19 липня 2018 року, а саме - знято арешт з квартири АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 .
 
Інші аргументи касаційної скарги не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову і не свідчать про порушення судами норм процесуального права.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Із змісту касаційної скарги та судових рішень в оскаржуваній заявником частині вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Бондарука М. М. про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Суворовського районного суду міста Одеси від 28 лютого 2020 року та постанови Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бондарука Миколи Миколайовича на ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 28 лютого 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко