УХВАЛА
Іменем України
05 жовтня 2021 року
м. Київ
справа № 759/18167/18
провадження № 61-15506ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод та визначення порядку користування квартирою, 
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод та визначення порядку користування квартирою.
На обґрунтування позову зазначав, що у лютому 2006 року він придбав нову чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 без внутрішнього ремонту. Вартість квартири становила 
300 000,00 доларів США. Вказував, що він частково позичав кошти у фізичних осіб, а на суму 100 000,00 доларів США оформив кредитний договір з банком.
Зазначав, що 05 травня 2010 року між сторонами було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 .
У 2012 році відносно нього було відкрито кримінальне провадження, в рамках якого він був затриманий органом досудового розслідування та перебував у СІЗО до 2013 року.
У зв`язку з виправдувальним вироком його (позивача) було звільнено з-під варти і він продовжив проживати разом однією родиною з відповідачкою у квартирі АДРЕСА_1 .
Весь час, починаючи від дати укладення договору дарування з відповідачкою, сторони проживали разом, вели спільне господарство і відповідачка не заперечувала проти його проживання в належній їм квартирі.
Вказував, що 14 вересня 2018 року ОСОБА_1 без будь-якого рішення компетентного органу змінила замки та перестала пускати його до квартири, а всі особисті речі та все його майно залишилося у зазначеному приміщенні, і іншого житла він не має.
Тому вважав, що відсутні будь-які встановлені законодавством підстави для вчинення відповідачем дій, спрямованих на створення йому перешкод у користуванні квартирою, такі дії слід вважати незаконними.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
У іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
20 вересня 2021 року до Верховного Суду подано касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року.
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
За змістом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою з таких підстав.
Відповідно до статті 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. 
Згідно зі статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною чотири статті 41 Конституції України встановлено принцип непорушності приватної власності.
За положеннями частини першої статті 317 та частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду                             від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі 
№ 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі 
№ 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Судом встановлено, що позивач постійно проживав у квартирі однією сім`єю разом з позивачкою та спільними дітьми від 2006 року як власник. У 2010 році він подарував квартиру відповідачці, але продовжував постійно проживати у ній, і іншого житла чи власності у нього немає. У вересні 2018 року відповідачка позбавила його права проживання в квартирі. 
Апеляційним судом враховано позицію Великої Палати Верховного Суду 
від 13 жовтня 2020 року при розгляду справи № 447/455/17 про те, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім 'ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд апеляційної інстанції, на підставі правильно встановлених обставин справи та належним чином оцінених доказів, встановивши, що ОСОБА_2 набув у законному порядку право користування спірною квартирою як член сім`ї відповідача та іншого житла немає, обґрунтовано зобов`язав 
ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою.
Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду 
від 25 серпня 2021 рокута відмову у відкритті касаційного провадження у даній справі на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, оскільки Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Керуючись частиною першою, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
У Х В А Л И В :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод та визначення порядку користування квартирою, відмовити. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                     В. М. Коротун
 
С. Ю. Бурлаков
 
М. Є. Червинська