Ухвала
Іменем України
 
28 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 726/39/21
провадження № 61-15257ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 01 вересня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Неотех» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії за заявами ОСОБА_1 про забезпечення позову та витребування доказів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив зобов`язати ТОВ «Неотех»: виплатити йому заборгованість із заробітної плати за період з 15 грудня 2019 року по 09 вересня 2020 року в сумі 196 421,05 грн; виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 21 790,30 грн; виплатити компенсацію за час затримки розрахунку в розмірі 35 385 грн; виплатити завдану йому моральну шкоду в розмірі 200 000 грн; виплатити матеріальні витрати, пов`язані з цим позовом, в сумі 1 029,84 грн; виправити неправильний запис в його трудовій книжці із «звільнений з посади згідно з пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України» на правильний - «звільнений з посади будівельний столяр VI розряду згідно з пунктом 4 статті 36 Кодексу законів про працю України».
 
Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 09 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Додатковим рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 11 травня 2021 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Неотех» понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 18 000 грн.
 
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 17 червня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 09 квітня 2021 року.
 
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 01 липня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 11 травня 2021 року.
 
29 липня 2021 року ОСОБА_1 подав до Чернівецького апеляційного суду заяви про забезпечення позову та витребування доказів, в яких просив: вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на Приватне підприємство «Авенір Люкс», Приватне підприємство «Лад Капітал», Приватне підприємство «Артізан», Товариство з обмеженою відповідальністю «Неотех» до виконання остаточного рішення суду в цій справі; заборонити будь-яким фізичним чи юридичним особам в будь-який спосіб стосовно суб`єктів господарювання юридичних осіб приватного права з кодами ЄДРПОУ 42929369, 39411499, 42388952, 31009904 вчинення будь-яких дій, пов`язаних в юридичному правовому полі з продажем, ліквідацією, реорганізацією в будь-яку форму власності та організаційно-правову форму господарювання, створення відокремлених підрозділів юридичних осіб, що знаходяться на території України, створення відокремлених підрозділів юридичних осіб України, що знаходяться за її межами, перетворення вказаних юридичних осіб приватного права правонаступником або відокремленим підрозділом на базі іншої юридичної особи, бенефіціарними власниками та уповноваженими особами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ; витребувати з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, адміністрації прикордонної служби України інформацію про перетинання фізичними особами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 державного кордону України в спірний період, а саме: з жовтня 2019 року по жовтень 2020 року.
 
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 01 вересня 2021 року в задоволенні заяв ОСОБА_1 про забезпечення позову та витребування доказів відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, апеляційний суд врахував, що предметом позову є стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та відшкодування моральної шкоди і дійшов висновку, що обрані заявником заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на юридичних осіб та заборони фізичним чи юридичним особам вчинення будь-яких дій щодо цих юридичних осіб є неспівмірними з позовними вимогами. Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про витребування доказів, апеляційний суд виходив з того, що заявник не повідомляв суд першої інстанції про неможливість подання інформації щодо перетинання фізичними особами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 державного кордону у спірний період у встановлений законом строк з об`єктивних причин та не надав докази, які підтверджують, що він здійснив всі залежні від нього дії, спрямовані на отримання вказаних доказів.
 
13 вересня 2021 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 01 вересня 2021 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяви.
 
Касаційне провадження в частині оскарження ухвали Чернівецького апеляційного суду від 01 вересня 2021 року щодо відмови у витребуванні доказів не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
 
Ухвала апеляційного суду про відмову у витребуванні доказів не підлягає касаційному перегляду, оскільки вона відсутня в переліку ухвал суду апеляційної інстанції, що можуть бути оскаржені в касаційному порядку згідно з пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Оскільки оскаржуване заявником судове рішення в частині відмови у витребуванні доказів не підлягає касаційному оскарженню в силу вимог закону, то у відкритті касаційного провадження в означеній частині необхідно відмовити на підставі пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 01 вересня 2021 року в частині відмови в забезпеченні позову мотивована тим, що в межах розгляду його заяви про забезпечення позову він не мав на меті втручання у внутрішню діяльність підприємств, чи позбавлення прав інших осіб, в тому числі найманих працівників, чи обмеження можливості господарюючих суб`єктів у користуванні або розпорядженні власним майном, а наведене в його заяві обґрунтування свідчить про необхідність вжиття обраних ним заходів забезпечення позову, які сприятимуть збалансованості інтересів усіх сторін.
 
Касаційне провадження в частині оскарження ухвали Чернівецького апеляційного суду від 01 вересня 2021 року щодо відмови в забезпеченні позову також не підлягає відкриттю з огляду на таке.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої, частиною третьою статті 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 22 грудня 2006 року №  9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
Тобто метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.
 
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. 
 
Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13 січня 2020 року у справі № 922/2163/17.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
 
З`ясувавши обсяг позовних вимог в цій справі, а також відповідність виду забезпечення позову, який просив застосувати заявник, позовним вимогам, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що обрані заявником заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на юридичних осіб та заборони фізичним чи юридичним особам вчинення будь-яких дій щодо цих юридичних осіб, є неспівмірними із заявленими позовними вимогами.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
 
Позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються захисту його трудових прав, а саме - стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії.  ОСОБА_1 заявлені майнові вимоги до ТОВ «Неотех» в загальному розмірі 454 626,19 грн. Однак позивач не пояснив, яким чином обрані ним заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на відповідача та інших юридичних осіб і заборони фізичним чи юридичним особам вчинення будь-яких дій щодо цих юридичних осіб сприятимуть виконанню ТОВ «Неотех» можливого судового рішення в цій справі.
 
У касаційній скарзі заявник не навів належних доводів і не надав доказів на спростування висновків апеляційного суду про неспівмірність обраних ним заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам.
 
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.
 
Тому у відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Чернівецького апеляційного суду від 01 вересня 2021 року щодо відмови в забезпеченні позову необхідно відмовити з наведених вище підстав.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 01 вересня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Неотех» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та відшкодування моральної шкоди за заявами ОСОБА_1 про забезпечення позову та витребування доказів.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко