Ухвала
Іменем України 
 
11 жовтня 2021 року
м. Київ
справа № 501/1371/20
провадження № 51- 4820 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 головуючого судді            ОСОБА_1 ,
 суддів:                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 06 липня 2021 року щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Іллічівська (м. Чорноморська) Одеської області, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
24 жовтня 2019 року Миколаївським районним судом Миколаївської області за ч. 4 ст. 407 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік відповідно до ст. 75 КК України;
30 жовтня 2019 року Іллічівським міським судом Одеської області за ч. 1               ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., –
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2                 ст. 185 КК України.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 22 березня 2021 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
Відповідно до ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2019 року, остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 17 березня 2020 року приблизно о 23:30, знаходячись за місцем свого проживання: АДРЕСА_3 , повторно, умисно, з корисливих мотивів, скориставшись неувагою потерпілого ОСОБА_5 , таємно викрав його майно, а саме: мобільний телефон «Honor 10», ІМЕІ: НОМЕР_1 , вартістю 4 545 грн., з сім-картою «Водафон», вартістю 20 грн., на рахунку якої знаходились грошові кошти в сумі 180 грн., а всього на загальну суму 4 745 грн, після чого викраденим майном розпорядився на власний розсуд. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 липня 2021 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Іллічівського міського суду Одеської областівід 22 березня 2021 року стосовно ОСОБА_4 – без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію його дій, не погоджується із судовими рішеннями, ухваленими щодо нього в частині призначеного покарання, через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості. При цьому засуджений порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Разом з тим засуджений ОСОБА_4 стверджує, що апеляційний суд, залишаючи його апеляційну скаргу без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни, здійснив неповний розгляд апеляційної скарги та не дослідив в повному об`ємі доказ по справі, а саме висновок органу пробації про можливість його виправлення без позбавлення або обмеження волі на певний строк. Також засуджений ОСОБА_4 зазначає, що апеляційний суд не надав оцінку тому, чому до нього неможливо застосувати пробаційну програму «Зміна прокримінального мислення».
 
Мотиви суду
Перевіривши дотримання засудженим порядку та строків касаційного оскарження, відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі засудженого не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Доводи засудженого щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, є необґрунтованими.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.  
Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні виду та розміру покарання ОСОБА_4  врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, дані про особу обвинуваченого, пом`якшуючі обставини та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
ОСОБА_4 раніше судимий, за місцем проживання характеризується як особа, щодо якої скарг не надходило, не одружений, має малолітню дитину, має батька, який потребує стороннього догляду, не працює, на обліку у лікаря-психіатра та нарколога не перебуває.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав його щире каяття та сприяння досудовому розслідуванню та суду у встановленні істини у справі, добровільне відшкодування завданого збитку.
Обставин, що обтяжують покарання, суд не встановив.
З урахуванням висновку органу з питань пробації щодо неможливості виправлення обвинуваченого без реального його позбавлення волі на певний строк, суд вирішив, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливі лише в ізоляції від суспільства, оскільки він раніше судимий, проте на шлях виправлення не став, вчинив злочин протягом невідбутого строку покарання, тому суд не знайшов підстав для застосування до нього ст. 75 КК України.
Покарання ОСОБА_4 призначено із застосуванням ст. 71 КК України, оскільки він вчинив кримінальне правопорушення у період іспитового строку, призначеного попереднім вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від               24 жовтня 2019 року.
Таким чином, призначаючи засудженому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць, суд дотримався вимог статей 50, 65 КК України, оскільки вказане покарання відповідає обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави постановлення такого рішення. 
Суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи, наведені обвинуваченим      ОСОБА_4 в апеляційній скарзі, дійшов обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції при призначенні покарання за ч. 2 ст. 185 КК України взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу ОСОБА_4 , обставини, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, та обґрунтовано призначив ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за попереднім вироком у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць, що також свідчить про справедливість призначеного остаточного покарання.
У своїй ухвалі апеляційний суд зазначив, що судом першої інстанції враховано висновки досудової доповіді Овідіопольського міськрайонного відділу пробації від       28 липня 2020 року, згідно з якими обвинувачений оцінюється як правопорушник, хоча й з середнім рівнем небезпеки для суспільства, проте з високим рівнем ймовірності вчинення повторних кримінальних злочинів, його виправлення не можливе без ізоляції від суспільства. 
Крім того, у розумінні статей 314, 314-1 КПК України досудова доповідь представника персоналу органу пробації складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про розмір покарання та має виключно рекомендаційний характер, яку суд може враховувати, виходячи із своїх дискреційних повноважень.
А тому доводи засудженого про те, що апеляційний суд не дослідив в повному об`ємі доказ по справі, а саме частину висновку органу пробації про можливість його виправлення без позбавлення або обмеження волі на певний строк, є непереконливими.
Апеляційний суд погодився з рішенням місцевого суду, обґрунтованим у вироку, про те, що підстав для призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 75 КК України нема.
Суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що доводи обвинуваченого, викладені в апеляційній скарзі, були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.
На думку колегії суддів, покарання, призначене ОСОБА_4 судом, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, у розмірі, передбаченому санкцією статті за вчинений злочин, що є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України та погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
Суд не знаходить підстав для зміни оскаржуваного судового рішення внаслідок невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість. 
В касаційній скарзі засудженого не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного йому покарання. 
Крім того, як на підставу для звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_4 покликається на працевлаштування маляром. Разом з тим, відповідних документів на підтвердження доводів про його працевлаштування ним до касаційного суду не надано.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, у касаційній скарзі засудженого не наведено.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Одеського апеляційного суду від 06 липня 2021 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                      ОСОБА_3                                          ОСОБА_2