ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

21 жовтня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №592/6296/21 
Номер провадження 22-ц/816/1571/21, 22-ц/816/1658/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Ткачук С. С. 
з участю секретаря судового засідання – Назарової О.М.,

у присутності :
позивача – ОСОБА_1 та її представника – адвоката Шкриль Лариси Григорівни, 
представника відповідача - адвоката Кисіля Артема Віталійовича, 

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Хитрова Б.В. у м. Суми, повний текст якого складено 30 липня 2021 року, 
на додаткове рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Хитрова Б.В. у м. Суми, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариство «Науково-виробниче акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш» про скасування наказу про звільнення та зобов`язання вчинити дії, 

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила скасувати наказ від 22 квітня 2021 року №145 – к «Про звільнення за прогул без поважних причин», зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Науково-виробниче акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш» (далі по тексту – АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш») видати наказ про її звільнення з 22 квітня 2021 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зобов`язати АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» анулювати запис про звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та внести запис про звільнення з 22 квітня 2021 року на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України. 
Свої вимоги мотивувала тим, що з червня 2013 року вона працювала на посаді завідувача складським господарством в АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш». 22 жовтня 2020 року нею була подана відповідачу заява про звільнення з посади за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. З листопада 2020 року вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою про проведення з нею розрахунку та видачі оформленої трудової книжки, які були залишені без задоволення. Після ухвалення Ковпаківським районним судом м. Суми рішення за її позовом, нею 05 квітня 2021 року на адресу АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» направлена заява про звільнення з підстав, передбачених ч. 3 ст. 36 КЗпП України, у задоволенні якої відповідачем було відмовлено.
Вважає, що її протиправно звільнено з підстав, встановлених п. 4 ст. 40 КЗпП України, оскільки в період з 09 листопада 2020 року по 22 квітня 2021 року мало місце істотне порушення норм трудового законодавства відповідачем, яке виразилося в тому, що її не було звільнено за її заявою, поданою 22 жовтня 2020 року. 
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за необґрунтованістю. 
Додатковим рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 вересня 2021 року заяву АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» 15000 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
Не погоджуючись із вказаними рішеннями, ОСОБА_1 подала апеляційні скарги, в яких, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та додаткове рішення суду. 
Апеляційні скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції безпідставно посилався на судові рішення ухвалені в справі за її позовом, в якому ставилася вимога про зобов`язання АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» звільнити за п. 6 ст. 36 КЗпП України, тоді як в даній справі предметом судового дослідження є правомірність видачі наказу про її звільнення за прогул без поважних причин. 
Вказує на те, що судом першої іншої інстанції не була надана належна оцінка поданим нею заявам відповідачу, в яких вона завчасно повідомила роботодавця про її звільнення, а також її поясненням щодо проведення інвентаризації в АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш».  
Позивач не погоджується також і з висновками суду першої інстанції про доведеність факту порушення нею трудової дисципліни, оскільки її відсутність на роботі у період з 09 листопада 2020 року по 05 квітня 2021 року була вимушеною та обумовлена протиправною відмовою відповідача у задоволенні поданої нею заяви про її звільнення. 
Крім того, посилається на недотримання відповідачем визначених ст. 148 КЗпП України строків притягнення її до дисциплінарної відповідальності. 
Як на підставу для скасування додаткового судового рішення, яким з неї було стягнуто витрати на правничу допомогу, позивач вказує на те, що судом першої інстанції не було враховано, що АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» має юридичний відділ, працівники якого здійснюють юридичний супровід, а тому залучення адвоката для представництва інтересів під час розгляду цієї справи є недоцільним. Вважає, що визначений судом першої інстанції розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає розподілу між сторонами, не відповідає критерію реальності адвокатських витрат та розумності цих витрат. Звертає увагу і на те, що у зв`язку з протиправними діями відповідача, вона була позбавлена можливості працевлаштуватися. 
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш», посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просить його залишити без зміни, а доводи апеляційної скарги без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, які підтримали доводи апеляційних скарг, заперечення проти апеляційних скарг представника відповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу на додаткове судове рішення слід задовольнити частково, з наступних підстав.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог та ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що факт прогулу позивача з 09 листопада 2020 року по 05 квітня 2021 року доведено належними та допустимими доказами, а дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення застосовано до неї з дотриманням вимог ст.ст. 148-149 КЗпП України, а позивачем, у свою чергу не було надано доказів на підтвердження своєї позиції, зокрема щодо порушення відповідачем трудового законодавства та наявності підстав для її звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України.
Колегія суддів погоджується з такими суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 14 червня 2013 року переведена на посаду завідуючого складським господарством (т. 1, а.с. 49). 
Наказом АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» від 20 грудня 2019 року на підприємстві на 2020 рік встановлено сорокагодинний робочий тиждень з двома вихідними днями – субота та неділя (т. 1, а.с. 50-51).
26 серпня 2020 року від ОСОБА_1 АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» надійшла заява, датована 22 серпня 2020 року, в якій, посилаючись на порушення вимог ст.ст. 97, 103, 105-107 КЗпП України, просила звільнити із зазначеної посади за п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з істотними змінами умов праці. Вказана заява ОСОБА_1 була відкликана 09 вересня 2020 року. 
22 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подано АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» заяву про її звільнення з аналогічних підстав. 
09, 11, 13 та 18 листопада 2020 року АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» на адресу ОСОБА_1 направлено листи, в яких, посилаючись на її перебування у трудових відносинах, просили надати письмові пояснення про причини відсутності на роботі з 09 по 18 листопада 2020 року, а також відповідні докази, що підтверджують причини відсутності на робочому місці у зазначені робочі дні. Роз`яснено, що в іншому випадку її дії будуть розцінюватися, як порушення трудової дисципліни. Крім того повідомлено, що на підставі наказу №112 від 20 жовтня 2020 року на АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» проводиться інвентаризація товарно-матеріальних цінностей, готової продукції та основних засобів, що знаходиться у її підзвіті, яка станом на 06 листопада 2020 року в повному обсязі проведена не була, у зв`язку з чим, наказом від 06 листопада 2020 року термін її проведення продовжено до 17 листопада 2020 року (т.1, а.с. 62, 63, 13, 68). 
У відповідь на звернення ОСОБА_1 від 10 листопада 2020 року щодо проведення остаточного розрахунку та вручення трудової книжки, АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» надіслано лист, в якому повідомили про відсутність підстав для його задоволення з огляду на невідповідність вимогам чинного законодавства про працю (т. 1, а.с. 10, 11). 
        ОСОБА_1 24 та 30 листопада 2020 року зверталася до директора АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» із письмовими зверненнями про проведення їй остаточного розрахунку та видачі трудової книжки.
        20 листопада 2020 року ОСОБА_1 було подано Управлінню держпраці у Сумській області скаргу на дії посадових осіб АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш», в якій вказувала на те, що 20 жовтня 2020 року нею була подана заява про звільнення з підстав, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, проте станом на 20 листопада 2020 року розрахунок товариством проведено не було та не вручена копія трудової книжки (т. 1, а.с. 12-13). 
       Листом від 22 грудня 2020 року Управління держпраці у Сумській області повідомило, що у межах наданих повноважень посадовою особою управління було проведено інспекційне відвідування АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш», в ході якого було опрацьовані питання додержання вимог трудового законодавства у частині виплати розрахункових коштів в день звільненні та видачі трудової книжки та було встановлено, що станом на 22 грудня 2020 року ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з товариством, підстави для її звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України відсутні, та як наслідок, відсутні і підстави для задоволення вимог проведення остаточного розрахунку та видачі трудової книжки (т.1, а.с. 14).
       Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» про зобов`язання вчинити дії по звільненню її з посади за п.6 ст.36 КЗпП України , проведення розрахунку та видачі трудової книжки відмовлено (т. 1, а.с. 54-61). 
За фактом відсутності завідуючої господарством складського господарства ОСОБА_1 на роботі у період з 09 листопада 2020 року по 22 квітня 2021 року службовими особами АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» складені акти (т. 1, а.с. 82-196). 
07 квітня 2021 року до АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» надійшла заява ОСОБА_1 , яка була датована 05 квітня 2021 року, в якій просила звільнити її за власним бажанням, у відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП України. 
       Розглянувши вказану заяву АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш», листом від 09 листопада 2021 року, відмовило ОСОБА_1 у задоволенні заяви та припиненні трудових відносин за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, огляду на те , що у заяві не зазначено та не доведено на доказах порушення з боку товариства вимог законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору (т. 1, а.с. 73). Додаткового повідомило, що адміністрацією АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» вирішується питання щодо застосування до позивача заходів дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни. 
ОСОБА_1 листом, адресованим директору АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» повідомила, що розцінює дії адміністрації товариства, як грубе порушення норм трудового законодавства, стосовно відсутності на роботі у період з 09 листопада 2020 року по 05 квітня 2021 року вказала на подання нею заяви про припинення трудових відносин з АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш». Звернула увагу і на те, що бездіяльність адміністрації про проведенню звільнення в установленому законом порядку, призводить до порушення конституційного права на її працевлаштування (т. 1, а.с. 24). 
08 квітня 2021 року директор АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» звернувся до голови СПС «НІКМАС» з поданням щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 , завідуючої складським господарством за прогул без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України) з 09 листопада 2020 року по 05 квітня 2021 року та надані відповідні докази (т. 1, а.с. 74). 
       Сумська професійна спілка «НІКМАС», розглянувши 21 квітня 2021 року на своєму засіданні подання директора АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» ухвалила рішення про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з прогулом (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин за період з 09 листопада 2020 року по 05 квітня 2021 року (т. 1, а.с. 75). 
       Наказом директора АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» Татусько А.С. за №145-к від 22 квітня 201 року, звільнено ОСОБА_1 , завідуючу складським приміщенням, 22 квітня 2021 року, у зв`язку з прогулом (у тому числі відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підстава: табель обліку робочого часу, службові записки про відсутність на роботі ОСОБА_1 , акти про відсутність на роботі ОСОБА_1 , письмові пояснення ОСОБА_1 , згода Сумської професійної спілки «НІКМАС» (т. 1, а.с. 6). 
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Прогул, під яким розуміється відсутність на робочому місці без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня, за своєю правовою природою є порушенням трудової дисципліни (дисциплінарним проступком), під яким варто розуміти невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 22, 24 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. 
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Таким чином, визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.
Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ЦПК України.
Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.
За змістом ч.ч 1-3, 5 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема пунктом 4 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.
Частиною 1 статті 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.
Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
Частинами 1, 3 статті 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Звільнення за вчинення прогулу є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що в період з 09 листопада 2020 року і по 05 квітня 2021 року ОСОБА_1 був допущений прогул без поважних причин, внаслідок чого відповідач мав законні підстави для її звільнення із займаної посади за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
Судом першої інстанції була надана належна оцінка доводам позивача про те, що її відсутність на робочому місці у зазначений період була обумовлена протиправною відмовою відповідача у припиненні з нею трудових відносин на підставі поданих нею заяв про звільнення за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці).
Як обґрунтовано вказував суд першої інстанції, питання правомірності дій АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» щодо відмови у звільненні позивача з підстав, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України виступало предметом судового дослідження під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 про зобов`язання АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» вчинити дії по її звільненню, а тому у відповідності до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України повторному дослідженню не підлягають. 
Сам факт написання позивачем заяви про звільнення не свідчить про припинення трудових відносин між нею та АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш». 
Позивач та її представник, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду рішення суду, не наведено обставин які б свідчили, що адміністрація АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» будь-яким чином перешкоджала їй з`явитися на робоче місце та виконувати покладені на неї трудові відносини, щоб свідчило про вимушеність прогулу. 
Колегія суддів погоджується також із висновками суду першої інстанції про правомірність відмови у звільненні позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а доводи апеляційної скарги в цій частині вважає непереконливими. 
Зокрема, частиною 3 статті 38 КЗпП України визначено, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18) вказано, що «за змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися».
Проте, позивачем при зверненні 05 квітня 2021 року до відповідача із заявою про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, взагалі не наведено які саме порушення норм трудового законодавства були допущені роботодавцем по відношенню до неї, а тому відповідач обґрунтовано відмови їй у розірванні трудового договору.
Відмова у розірванні трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, не є обставиною яка унеможливлює звільненню працівника з ініціативи роботодавця, в тому числі і за прогул (п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України), як помилково вважає позивач. 
Усупереч доводам апеляційної скарги, відповідачем дисциплінарне стягнення до позивача було застосовано з дотриманням строків, визначених ст. 148 КЗпП України, оскільки як було встановлено, невихід позивача на роботу мав безперервний характер, а саме з 09 листопада 2020 року і по день звільнення - 22 квітня 2021 року. 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитися із додатковим судовим рішення та вважає, що є підстави для часткового задоволення апеляційної скарги, поданої на це судове рішення. 
У відповідності до положень ч.ч. 1 – 3 ст. 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 3 стаття 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд у тому числі враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На переконання колегії суддів, визначаючи розмір понесених відповідачем витрат на правничу допомогу, що підлягає розподілу між сторонами, суд першої інстанції в повній мірі не врахував ступінь складності справи та дійшов до помилкового висновку, що присуджений до стягнення розмір таких витрат – 15000 грн є обґрунтованим та пропорційним до предмету спору. 
З огляду на характер спірних правовідносин, незначний ступінь складності справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт, значення справи для сторін, з урахуванням вимог розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що з позивача на користь відповідача слід стягнути 4000грн понесених Товариством витрат в суді першої інстанції на професійну правничу допомогу.
Разом з тим, посилання позивача на наявність у штаті АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» юридичного відділу, як на підставу відмови у стягненні цих витрат, колегія суддів визнає непереконливими, оскільки право на отримання професійної правничої допомоги гарантовано ст. 59 Конституції України. 
Таким чином, додаткове рішення, з підстав визначених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, слід змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» 4000 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 липня 2021 року залишити без задоволення, а апеляційну скаргу на додаткове рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 вересня 2021 року задовольнити частково.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 липня 2021 року залишити без зміни.
Додаткове рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 вересня 2021 року змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариство «Науково-виробниче акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш» 4000 гривень 00 копійок у рахунок компенсації судових витрат на професійну правничу допомогу, а не в розмірі визначеному судом першої інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складене 22 жовтня 2021 року.

Головуючий -                                                                                        О. І. Собина

Судді:                                                                                                     О.Ю. Кононенко
                                                               
                                                                               С.С. Ткачук