КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 жовтня 2021року місто Київ.
Справа 760/33668/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/12809/2021
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді        Желепа О.В.
суддів                             Кравець В.А., Мазурик О.Ф.
секретар судового засідання Міщенко Н.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2021 року (ухвалене в складі судді  Українця В.В., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня)
в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-
 
В С ТА Н О В И В:
 
У грудні 2019 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до  ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Свої вимоги мотивує тим, що 17 серпня 1985 року він зареєстрував шлюб з відповідачем.
17 січня 2018 року шлюб з відповідачем розірвано, що підтверджується рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 січня 2018 року.
За час перебування у шлюбі у 1991 році вони разом з відповідачем придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку було оформлене на відповідача.
Просив суд ухвалити рішення, яким:
- визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;
- визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2021 року  позов  ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про поділ майна подружжя задоволено
У порядку поділу майна визнано за  ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частину квартири  АДРЕСА_1 .
У порядку поділу майна визнано за  ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частину квартири  АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1753 гривні.
 
Не погодившись з таким рішення суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою,  в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволені позову. Скарга обґрунтована тим, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом невірно застосовано норми Сімейного кодексу України, так як спірна квартира була набута відповідачем в 1991 році,  а тому до спірних правовідносин слід застосовувати Кодекс про шлюб та сім`ю України та Закон України "Про власність". Так як позивач не надав доказів, що спірна квартира придбавалась в тому числі і за його кошти, суд зобов`язаний був відмовити в задоволенні позову. Суд не врахував, що до матеріалів справи договір купівлі-продажу квартири не долучений, а тому він в тому числі міг бути укладений між подружжям . Без дослідження змісту договору неможливо встановити, що спірна кватира є спільним майном.
 
Відзиву на апеляційну скаргу сторонами по справі подано не було.
 
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідачка та її представник   ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав наведених в ній.
Позивач та його представник ОСОБА_4 заперечували проти задоволення скарги, просили рішення суду залишити без змін. 
Колегія суддів, заслухавши пояснення сторін, їх представників, доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що  ОСОБА_3 та ОСОБА_2  перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 серпня 1985 року (а.с. 7).
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 січня 2018 року шлюб між  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 8).
У матеріалах справи міститься відповідь на запит суду КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 22 травня 2020 року, з якої вбачається, що згідно з даними реєстрових книг квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого П`ятою Київською державною нотаріальною конторою 30 серпня 1991 року, реєстровий № 2С-41, дата реєстрації права власності в КМ БТІ: 10 вересня 1991 року. Копію договору в бюро не знайдено (а.с. 87).
Позивач в судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що спірна квартира була придбана за договором купівлі продажу, який укладався з підприємством на якому працювала відповідач. Квартири у їхньому під`їзді працівникам продавались за договорами купівлі-продажу. Проте він позбавлений можливості надати такий договір суду, оскільки він зберігався у відповідача.
Відповідачка в судовому засіданні апеляційного суду пояснила, що в неї також відсутній договір купівлі-продажу, пояснила, що квартиру вона отримувала за ордером, проте не може надати суду ордер на вселення. Стверджувала, що вона перебувала на квартирному  обліку, отримала квартиру від роботи , а тому вважала, що позивач на неї немає ніякого права .
Під час апеляційного розгляду також встановлено, що спірна квартира не була об`єктом приватизації.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав доведеним, що ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_3 , а тому зазначене нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та підлягає поділу.
Дослідивши наявні в справі докази, колегія суддів дійшла висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними. Висновки суду відповідають встановленим обставинам.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів, що спірна квартира є спільним майном подружжя, колегія суддів не приймає з огляду на те, що судом достовірно встановлено, що спірна квартира придбана під час зареєстрованого шлюбу сторін за договором купівлі-продажу.
Відповідач не надала суду будь-яких доказів, які б свідчили, що спірну квартиру вона придбала за особисті кошти.
Доводи представника відповідачки ОСОБА_1 про те, що договір купівлі-продажу міг бути укладений між подружжям, що свідчило б про відсутність підстав вважати, що майно є спільною власністю подружжя, є необґрунтованим припущенням адвоката. 
Встановлюючи статус набутого у власність майна подружжям ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з положень Сімейного Кодексу України, що , на думку колегії суддів є помилковим, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України (роз`яснення пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів").
Відповідно до статті 22 КпШС України майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).
Відповідно до ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним в спадщину під час шлюбу або в порядку спадкування є власністю кожного з них.
У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України"(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).
Отже, виходячи із аналізу зазначених норм судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 263/240/16-ц (касаційне провадження № 61-14182св18), аналогічного висновку прийшов і Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду при розгляді 13 лютого 2018 року справи справа № 2-1316/2031/11.
Відповідач не надала суду доказів, що спірна квартира набута нею у власність до одруження з позивачем, або набута у спадщину, також не надано доказів, що квартира набувалась у власність під час окремого проживання, не доведено також, що спірна квартира набувалась безоплатно, а БТІ помилково зареєстровано право власності.
Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини щодо набуття у власність  квартири  АДРЕСА_1 подружжям ОСОБА_2 , виникли у 1991 році, під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю України та Закону України «Про власність». Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми   КпШС України та Закон «Про власність».
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
За ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.
Оскільки спірна  квартира була набута в період  зареєстрованого шлюбу між сторонами, вона є спільною сумісною власністю останніх на підставі вищенаведених норм КпШС, а також Закону "Про власність".
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що квартира  АДРЕСА_1  є спільною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і частки подружжя на вказану квартиру є рівними, а тому визнання права власності за кожним з подружжя по 1/2 частині квартири відповідає вимогам закону.
Інші доводи апеляційної скарги таких висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 376 ЦПК України суд змінює рішення, якщо воно ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Незважаючи на те, що суд не вірно застосував норми матеріального права, в частині не застосувавши положень Закону України «Про власність» та Кодексу про Шлюб та Сім`ю , спір по суті вирішив вірно, а тому рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2021 року підлягає зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини щодо застосування норм матеріального права у редакції цієї постанови, а в іншій частині має бути залишено без змін.
 Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  
Повний текст постанови  складено 07 жовтня 2021 року.
Головуючий                                                                                              О.В. Желепа

Судді:                                                                                                        В.А. Кравець

                                                                                                                   О.Ф. Мазурик