ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року	Львів	Справа № 140/16479/20 пров. № А/857/14532/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Курильця А. Р., Кушнерика М. П., 
з участю секретаря судового засідання –     Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року у справі № 140/16479/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області про визнання протиправними дій та стягнення суддівської винагороди,-

суддя в 1-й інстанції – Костюкевич С. Ф.,
час ухвалення рішення – 22.06.2021 року, 
місце ухвалення рішення – м. Луцьк,
дата складання повного тексту рішення – 29.06.2021 року,

                                                          в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів - Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області про визнання протиправними дій ТУ ДСА в Волинській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди в обмеженому розмірі, за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року згідно зі статтею 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” від 14 листопада 2019 року №294-ІХ у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року та стягнення з ТУ ДСА в Волинській області недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року в сумі 86301,46 грн (з урахуванням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди в обмеженому розмірі за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року згідно зі статтею 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” від 14 листопада 2019 №294-ІХ, в редакції Закону України “Про внесення змін до Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” від 13 квітня 2020 року №553-ІХ, у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. Стягнено з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 недонараховану та невиплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 86301 гривня 46 копійок (вісімдесят шість тисяч триста одна гривня 47 копійок), з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів”.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Волинській області оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що Законом України №553-ІХ “Про внесення змін до Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” доповнено Закон №294-IX статтею 29, якою встановлено, що на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, встановлюється обмеження нарахування суддівської винагороди у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. У рішенні Ради суддів України від 24 квітня 2020 року №22 зазначено, що обмеження, встановлені Законом України №553-ІХ, необхідно застосовувати виключно до частини суддівської винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення, розрахованих з 18 квітня 2020 року, пропорційно до кількості відпрацьованих у місяці робочих днів. Зазначає,  що положення статті 29 Закону №294-IX, у редакції Закону України №553-ІХ на момент виникнення спірних відносин були чинні, у відповідача були відсутні підстави для його невиконання. Звертає увагу, що прийняття Конституційним Судом України рішення від 28 серпня 2020 року не може бути підставою для нарахування позивачу суддівської винагороди у спірний період відповідно до ст.135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, оскільки зазначене рішення не поширюється на відносини, що виникли до дня його ухвалення. Крім того, зазначає, що Територіальне управління ДСА України у Волинській області є розпорядником коштів нижчого рівня та здійснює всі нарахування та виплати лише у межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом, а головним розпорядником бюджетних коштів є ДСА України. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, позивач подав заяву про розгляд справи без його участі, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що Указом Президента України від 12 березня 2012 року №193/2012 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Артемівського міськрайонного суду Донецької області строком на 5 років. 
Указом Президента України від 16 грудня 2015 року №707/2015 позивача переведено в межах п`ятирічного строку на роботу на посаду судді Маневицького районного суду Волинської області. 
Наказом голови Маневицького районного суду Волинської області від 01 лютого 2016 року №4/02-03 ОСОБА_1 зараховано в штат Маневицького районного суду Волинської області на посаду судді з 02 лютого 2016 року, а наказом від 12 березня 2019 року № 04/02-03 позивачу встановлено з 21 березня 2019 року доплату за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу судді.
Судом також встановлено, що за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно позивачу була нарахована та виплачена суддівська винагорода відповідно до статті 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” із застосуванням обмеження у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.
Згідно з довідкою ТУ ДСА України в Волинській області від 09 жовтня 2020 року №563 обмежена суддівська винагорода ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року становить 86301,46 грн.
09 жовтня 2020 року позивач звернувся до ТУ ДСА України в Волинській області із заявою про проведення нарахування та виплату йому суддівської винагороди з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно у відповідності до Закону України “Про судоустрій і статус суддів” з розрахунку посадового окладу, доплати за вислугу років.
Листом від 29 жовтня 2020 року №1972/02-28 відповідач повідомив ОСОБА_1 , що 05 жовтня 2020 року ТУ ДСА України в Волинській області звернулося до ДСА України із запитом щодо порядку виплати компенсації суддівської винагороди на виконання рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 за період застосування обмеження з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року в сумі 47230 грн на місяць, застосованого відповідно до положень частин першої, третьої статті 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік”.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати суддівської винагороди в обмеженому розмірі за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року згідно зі статтею 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, позивач звернувся в суд з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ТУ ДСА в Волинській області, нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застосуванням статті 29 Закону №294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ), діяло з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, тому дії ТУ ДСА в Волинській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди в обмеженому розмірі за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року згідно зі статтею 29 Закону №294-ІХ у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року є протиправними. При цьому, оскільки головним розпорядником бюджетних коштів є ДСА України та у неї наявна окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду (КПКВК 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів”), тому належним способом захисту прав ОСОБА_1 є стягнення з ДСА України на користь позивача недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 86301, 46 грн, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, шляхом безспірного списання коштів за бюджетною програмою КПКВК 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів”.
Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Ст.8 Конституції України передбачає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Згідно зі ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
У преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Ч.1 ст.4 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачає, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.
Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України “Про судоустрій і статус суддів” (частина друга статті 4).
Ч.1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.2 ст.135 цього Закону суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
За змістом ч.3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (яка згідно з рішенням Конституційного Суду України №4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VІІІ) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року
Разом з тим, 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ згідно з пунктом 10 розділу І якого Закон України «Про державний бюджет України на 2020 рік» №294-ІХ доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (тут - в редакції, яка діяла до ухвалення рішення Конституційного Суду України №10-р/2020 від 28 серпня 2020 року): “установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша).
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга).
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті; частина третя).
Крім того, при вирішенні цього спору суд першої інстанції правильно зазначив, що в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20, які полягають у такому.
З 30 вересня 2016 року набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України “Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)” від 02 червня 2016 №1401-VІІІ (далі - Закон № 1401-VIII). Цим Законом, з-поміж іншого, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище. Конституція України у редакції Закону № 1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме: що “розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій”. З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону №1402-VIII, які у поєднанні (системному зв`язку) дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій.
Наявність в Конституції України цієї норми дає підстави для висновку, що для цієї групи правовідносин у сфері організації судової влади (йдеться про суддівську винагороду) закон про судоустрій є спеціальним законом, відповідно він має пріоритет над іншими нормативно-правовими актами не лише змістовний, але й певною мірою ієрархічний. Щодо останнього, то мається на увазі те, що позаяк Конституція України, відповідно до її статті 8, має найвищу юридичну силу, наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди слугує безапеляційним способом подолання будь-яких протиріч у правовому регулюванні правовідносин на користь спеціального закону (про судоустрій). Норми Конституції України є нормами прямої дії, а отже, при вирішенні спору суд може застосовувати їх безпосередньо, особливо тоді, коли закон чи інший нормативно-правовий акт їм суперечить (частина четверта статті 7 КАС України).
Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України. Зміни до цього Закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період не вносилися, тож законних підстав для обмеження її виплати (десятьма прожитковими мінімумами) не було.
Щодо Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ (яким внесено зміни до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» №294-ІХ), то цей Закон, позаяк він не є Законом про судоустрій, ним чи іншим законом не вносилися зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII (щодо розміру суддівської винагороди), не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ має вирішуватися на користь Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII. Для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» №294-ІХ (у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ).
Закон України «Про державний бюджет України на 2020 рік» №294-ІХ(у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у Бюджетному кодексі України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів. На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).
Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції  про те, що обмеження виплати позивачеві, починаючи з 18 квітня 2020 року суддівської винагороди (розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів) на підставі статті 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» №294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ; тут ці закони - у редакції, яка діяла на дату виникнення спірних відносин) було неправомірним. Оскільки розмір суддівської винагороди встановлено статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, тому позивач має право на те, щоб йому виплатили недоотримані кошти (заборгованість).
Щодо позовної вимоги про стягнення недорахованої та невиплаченої суддівської винагороди, то колегія суддів зазначає наступне.
За змістом ч.3, 4 ст.148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII ДСА України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України. 
Отже, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України. Відповідач ТУ ДСА в Волинській області, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила на 2020 рік.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень” від 05 червня 2012 року №4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень. Пунктом 8 частини першої статті 7 Бюджетного кодексу України визначено принцип цільового використання бюджетних коштів, відповідно до якого бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, в Україні запроваджена і діє бюджетна програма КПКВК 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів”, метою якої є виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів, а завданням цієї програми є виплата заборгованості за рішеннями судів, винесеними на користь суддів та працівників апаратів судів (зокрема, паспорт вказаної бюджетної програми на 2021 рік затверджений розпорядчим документом ДСА України від 12 лютого 2021 року № 50). При цьому, саме в межах бюджетної програми КПКВК 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів” передбачено бюджетні призначення та асигнування на виплату заборгованості за рішеннями судів, винесеними на користь суддів та працівників апаратів судів, яка стягується у безспірному порядку на підставі Закону № 4901-VI та постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників” від 03 серпня 2011 року №845 (далі - Постанова №845). Крім того, таке стягнення, на підставі пункту 9 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України, Закону №4901-VI, Постанови №845 здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, який відповідно до частини четвертої статті 6 Закону України “Про виконавче провадження” від 02 червня 2016 року №1404-VIII не є органом примусового виконання.
Згідно зі ст.3 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень” №4901-VI, п.25 Постанови №845 у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.
Таким чином, оскільки у головного розпорядника бюджетних коштів ДСА України наявна окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду (КПКВК 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів”), тому безспірне списання коштів на виконання рішення судів на користь суддів може бути здійснено центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів лише за цією бюджетною програмою. Звідси, саме ДСА України є належним відповідачем за позовною вимогою про стягнення на користь позивача суми недоотриманої суддівської винагороди за рахунок коштів окремої бюджетної програми КПКВК 0501150.
Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ТУ ДСА в Волинській області, нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застосуванням статті 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» №294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ), діяло з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, тому дії ТУ ДСА в Волинській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди в обмеженому розмірі за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року згідно зі статтею 29 Закону №294-ІХ у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року є протиправними. При цьому, оскільки головним розпорядником бюджетних коштів є ДСА України та у неї наявна окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду (КПКВК 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів”), тому належним способом захисту прав ОСОБА_1 є стягнення з ДСА України на користь позивача недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 86301, 46 грн, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, шляхом безспірного списання коштів за бюджетною програмою КПКВК 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів”.
Щодо звернення рішення суду про присудження виплати суддівської винагороди у межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання, то колегія суддів зазначає, що згідно з п.2 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.
Разом з тим, як правильно зазначив суд першої інстанції, підстави для застосування негайного виконання рішення суду відсутні, оскільки у п.2 ч.1 ст.371 КАС України йдеться про негайне виконання стягнення заробітної плати у разі позбавлення робітника такої заробітної плати. У такому випадку інститут негайного виконання заробітної плати за один місяць, виконує функцію запобіжника позбавлення особи засобів існування на час вирішення юридичного спору, у цій же справі не йде мова про позбавлення позивача заробітної плати, позбавлення його засобів існування, а є спір щодо належного розміру заробітної плати (винагороди судді), який кожна з сторін обраховує на свою користь.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст. 139, 229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
                                                   
                                                     п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року у справі № 140/16479/20 – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 01 листопада 2021 року.