Ухвала
Іменем України 
18 листопада 2021 року
м. Київ                                                                                                                                               
справа № 362/7134/18
провадження № 51-5401ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Обухівського районного суду Київської області 
від 20 грудня 2019 року та  ухвалу Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року,
встановив:
За вироком Обухівського районного суду Київської області від 20 грудня 2019 року ОСОБА_5 засуджено до покарання: за ч. 2 ст. 125 КК України – у виді обмеження волі на строк 1 рік; п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України – у виді позбавлення волі на строк 12 років без конфіскації майна. На підставі статей 70, 72 КК України ОСОБА_5 за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років без конфіскації майна. На підставі статей 71, 72 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного ОСОБА_5 за цим вироком, приєднано частину невідбутого покарання, призначеного за вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2018 року – 2 роки позбавлення волі, та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі 
на строк 14 років без конфіскації майна.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року вказаний вирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
Зі змісту касаційної скарги убачається, що захисник не погоджується 
з вказаними судовими рішеннями.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 КПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог пунктів 4, 5 ч. 2 та ч. 6 зазначеної статті.
Згідно зі ст. 427 вказаного Кодексу в касаційній скарзі, серед іншого, зазначаються обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому саме полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень, та вимоги особи, яка подає скаргу, до суду касаційної інстанції. Крім того, до касаційної скарги додаються її копії з додатками в кількості, необхідній для надіслання сторонам кримінального провадження і учасникам судового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що  
не  були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання 
про достовірність того чи іншого доказу.
Тобто суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. 
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування чи зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону             (ст. 412 КПК України); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого 
(ст. 414 КПК України). 
Тому скаржник, заперечуючи законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, має конкретно вказати в чому саме полягають допущені, на його думку, істотні порушення норм права, які відповідно 
до ст. 438 КПК України є підставами для скасування чи зміни судових рішень, тобто навести правове обґрунтування заявлених вимог. 
Однак, всупереч вищевказаному захисник у своїй касаційній скарзі, посилаючись 
на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, як на підстави 
для скасування чи зміни оскаржених судових рішень, доводів на обґрунтування зазначеної позиції з урахуванням положень статей 412, 413 КПК України 
не наводить.
Натомість, захисник, надаючи свою оцінку доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження та посилається 
на неповноту судового розгляду, що в силу статей 433, 438 КПК України 
не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Крім того, захисник не наводить конкретних порушень закону, допущених судом апеляційної інстанції при постановленні оскарженої ухвали, які відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України з урахуванням положень статей 412-414 цього Кодексу 
є підставами для їх скасування чи зміни.
Крім цього, касаційна скарга захисника не містить вимог до касаційного суду, сформульованих з урахуванням положень ст. 436 КПК України, якою визначено повноваження суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги, оскільки засудженим не зазначено, що суд касаційної інстанції має зробити 
з оскарженими судовими рішеннями, розглянувши подану ним скаргу.
Окрім вказаного, захисник не долучив до касаційної скарги копій доданих до неї додатків (копій судових рішень) у кількості, необхідній для надіслання сторонам кримінального провадження і учасникам судового провадження, чим порушив вимоги ч. 6 ст. 427 КПК України.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 429 КПК України у разі подання касаційної скарги без додержання вимог, передбачених ст. 427 цього Кодексу, вона залишається 
без руху. 
Враховуючи наведене, керуючись ч. 1 ст. 429 КПК України, Верховний Суд 
постановив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 20 грудня 2019 року та  ухвалу Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 залишити без руху і надати йому для усунення вказаних недоліків п`ятнадцятиденний строк 
з дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання вимог суду касаційну скаргу йому буде повернуто.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                         ОСОБА_3