Ухвала
іменем України
29 вересня 2021 року
м. Київ
Справа № 428/6178/17
Провадження № 51-4059 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –        ОСОБА_1 , 
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Сєверодонецького міського суду Луганської області від 19 червня 2019  року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 18 травня 2021 року,
в с т а н о в и в:
Ухвалою Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 20 серпня 2021 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишено без руху у зв`язку з невідповідністю скарги вимогам ст. 427 КПК України.
У наведеній ухвалі, зазначалося, що засуджений, окрім іншого, вказує на неповноту та однобічність судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, та оспорює правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлені судові рішення, що не є підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції.
Також наводячи у своїй первинній касаційній скарзі інші доводи, а саме щодо: незаконності ухвал Ленінського районного суду м. Луганська від 12 червня 2012  року та 16  липня 2012 року про його затримання, а також ухвал про продовження строків тримання під вартою; необґрунтованої відмови у задоволенні заявленого ОСОБА_4 відводу судді; порушення вимог ст. 290 КПК України, яке, на його думку, залишились поза увагою місцевого суду; використання показань з чужих слів; відсутності потерпілих на деяких судових засіданнях під час розгляду кримінального провадження, засуджений ОСОБА_4 не вказував, яким чином зазначені ним порушення вплинули на законність та обґрунтованість судових рішень з огляду на положення ст. 370, 412, 419 КПК України.
Вказуючи ж у мотивувальній частині первинної касаційної скаргина неправильність перекваліфікації апеляційним судом його дій з ч. 3 ст. 153 КК України (в редакції Закону № 2295-VI від 01.06.2010) на ч. 4 ст. 152 КК України (в редакції Закону №  2227-VIII від 06.12.2017), засуджений не обґрунтовував зазначене належним чином та не зазначав, порушення яких саме норм закону України про кримінальну відповідальність чи вимог кримінального процесуального закону були допущенні судом апеляційної інстанції при ухваленні судового рішення у цій частині. 
До того ж, стверджуючи у первинній касаційній скарзі про неправильне закриття кримінального провадження судом апеляційної інстанції в частині засудження за ч.  2 ст. 156 КК України (стосовно потерпілої ОСОБА_5 у період 2006–2007  років) на підставі ст. 49 КК України, засуджений не вказував, чи заперечував він під час апеляційного розгляду щодо закриття кримінального провадження у цій частині з вказаної підстави. 
Окрім того, зазначаючи про ігнорування судом апеляційної інстанції клопотання обвинуваченого про допит свідків і потерпілої та вказуючи на порушення вимог, передбачених ч. 3 ст. 404 КК України, не розкривав суть таких порушень з огляду на закріплені у цій нормі процесуального закону умови для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, а також не зазначав їх вплив на незаконність судового рішення з урахуванням вимог статті 412 КПК України.
Засудженому ОСОБА_4 було роз`яснено, що в разі неусунення недоліків касаційної скарги, залишеної без руху, в установлений строк касаційна скарга повертається особі, яка її подала.
На виконання вимог вказаної ухвали засуджений надіслав до Верховного Суду повторну касаційну скаргу. Проте, як убачається з її змісту, вимог ст.  427 КПК України заявником не дотримано та вказані в ухвалі недоліки, не усунуто.
Так, у повторній касаційній скарзі засуджений не усуває недоліків первинної його скарги, котрі були визначені ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2021 року, та не наводить доводів, які би враховували зауваження, висловлені у зазначеній ухвалі суду касаційної інстанції.
Натомість, у своїй повторній скарзі ОСОБА_4 зазначає лише нові доводи, зокрема, про порушення прав потерпілих у зв`язку з неповідомленням їх про судові засідання в апеляційному суді та незабезпечення їх участі в судових дебатах.
Разом із тим, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 425 КПК України, засуджений, його законний представник чи захисник мають право подати касаційну скаргу лише в частині, що стосується інтересів засудженого. Проте, у своїй скарзі засуджений не зазначає, яким чином вказані ним порушення прав потерпілих стосується його інтересів. 
При цьому, вказуючи про безпідставне посилання у вироку суду першої інстанції на показання законних представників потерпілих у зв`язку з тим, що вони вже не могли брати участь у зв`язку з досягненням повноліття потерпілими, а також на відсутність ухвали суду щодо їх залучення у якості законних представників у даному провадженні, засуджений знову ж таки у порушення вимог п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК України не наводить обґрунтування того, яким чином зазначене могло вплинути на законність прийнятих судових рішень щодо нього. 
Оскільки в установлений строк засуджений ОСОБА_4 не усунув недоліків касаційної скарги, залишеної без руху в установлений строк, його скарга підлягає поверненню відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК України.
Згідно з ч. 4 ст. 429 КПК України, залишення касаційної скарги без руху або її повернення не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, передбаченому цим Кодексом, у межах строку на касаційне оскарження.
Керуючись п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Сєверодонецького міського суду Луганської області від 19 червня 2019  року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 18 травня 2021 року з усіма доданими до неї матеріалами повернути.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                          ОСОБА_3