Справа № 308/2809/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

30 листопада 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
       головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,
з участю секретаря Микуляк Є.В.,                                                        розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04 грудня 2020 року (у складі судді Малюка В.М.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договорів дарування, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у березні 2020 р. 
Просив:
-розірвати договір дарування від 23 травня 2018 р. ѕ часток у праві власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
-розірвати договір дарування від 27 вересня 2018 р. ј частки у праві власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
На обґрунтування позовних вимог указав, що відповідач своїми незаконними та протиправними діями, а саме – спробами вчинити шкоду здоров`ю позивача, створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність.
Окрім того, відповідач хоче продати спірну квартиру, що може призвести до її безповоротної втрати. Квартира – це пам`ять про батьків і сестру, а також єдине місце проживання позивача та членів його родини. Відповідач подала позов про виселення позивача з квартири у зв`язку з бажанням її продати, однак рішенням Ужгородського міськрайонного суду у задоволенні позову було відмовлено.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04 грудня 2020 р. у задоволенні позову відмовлено. 
ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
Узагальнені та доречні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що намагання відповідача позбавити позивача можливості жити в спірній квартирі та користуватися нею свідчить про настання можливості безповоротної втрати дарунка, що має для позивача велику немайнову цінність. Відтак, позивач належними та допустимим доказами довів, що в спірних правовідносинах є усі підстави для застосування положення ч.2 ст. 727 ЦК України.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Узагальнені заперечення зводяться до того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами ризику безповоротної втрати дарунка та те, що такий для нього має велику немайнову цінність, відтак підстав для розірвання договорів дарування немає. Тобто, рішення суду першої інстанції є законними та обґрунтованим. 
Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, із таких мотивів.
Суд виходив із того, що доводи позову щодо умисного вчинення ОСОБА_2  злочину проти життя та здоров`я  ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не підтверджені, у зв`язку із чим посилання позивача на обставини, які охоплюються вимогами ч.1 ст.727 ЦК України, є безпідставними.
Позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що дарунку загрожує безповоротна втрата з вини відповідача як обдарованої за договором дарування, так і на підтвердження того, що предмет дарунку має для дарувальника велику немайнову цінність і відповідачу було відомо про це.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та нормам матеріального закону, що регулюють спірні правовідносини.
При цьому, судом першої інстанції встановлено, що позивач був власником квартири, яка розташована в АДРЕСА_1 , і яку він отримав у спадок від матері – ОСОБА_3 
23.05.2018 р. ОСОБА_1 подарував, а неповнолітня  ОСОБА_2 , яка діяла за згодою матері ОСОБА_4 , прийняла в дар ѕ частки квартири, що розташована в АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 23.05.2018 р., посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Дурневич Н.М. (а.с.5-7). 
27.09.2018 р. ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 , прийняла в дар ј частки квартири, що розташована в АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 27.09.2018 р., посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Дурневич Н.М. (а.с.8-10). 
Згідно з п.6 Договорів дарування сторони за Договором стверджують, що укладення цього Договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим; умови цього Договору, зрозумілі і відповідають дійсній домовленості Сторін; усі умови цього Договору відповідають інтересам та дійсним намірам Сторін та узгоджені ними.
Указані договори укладено в письмовій формі, нотаріально посвідчені та зареєстровані в передбаченому на той час порядку, що підтверджується договорами та сторонами не заперечується.
Договори дарування від 23.05.2018 р. і 27.09.2018 р. укладені сторонами без будь-яких умов і відповідно до статті 717 ЦК України є договорами дарування з відповідними наслідками.
У матеріалах справи міститься витяг із Єдиного реєстру досудових розслідувань №12019070030004061 від 18.12.2019 р., із якого слідує, що за заявою ОСОБА_1 порушено кримінальне провадження за ч.1 ст. 129 КК України по факту погроз фізичною розправою на його сторону з боку ОСОБА_4 (а.с.18).
Крім цього, із витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №12019070030001773 від 08.06.2019 р. слідує, що свідок ОСОБА_5 звернулася із заявою про вчинення кримінального правопорушення від 07.06.2019 р. до Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області відносно факту вчинення шахрайських дій із квартирою, внаслідок чого було порушено кримінальне провадження за ч.1 ст. 190 КК України. (а.с.19).
Однак, ні ОСОБА_4 , ні свідок ОСОБА_5 не є сторонами у договорах дарування, які позивач просить розірвати, а ОСОБА_4 не є стороною по справі.
Як убачається зі змісту договорів дарування від 23.05.2018 р. і 27.09.2018 р., сторони при підписанні договору стверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим, умови договору зрозумілі і відповідають дійсній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, наміри сторін є дійсними. Сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксованого усі істотні умови, що стосуються предмету дарування. Будь-які домовленості, що мали місце до укладення цього договору не матимуть правового значення.
Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що оспорювані договори дарування спірної квартири укладені у встановленому законом порядку і підстав для їх розірвання немає, оскільки позивач із відповідачем (батько й донька) на день укладення договору перебували у добрих стосунках, жодних протиріч та конфліктів під час укладення оспорюваного договору не мали. 
Позивач, пред`являючи позов, як на правову підставу для задоволення своїх позовних вимог посилається на приписи ч.2 ст.727 ЦПК України.
Із цього приводу колегія суддів зауважує таке.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 627,628 ЦК України).
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Згідно з частиною другою статті 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдарований створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність.
Аналіз зазначеної правової норми свідчить про те, що відносини дарування мають як правовий, так і моральний аспект, який проявляється у тому випадку, коли предметом договору дарування є речі, що мають для дарувальника не лише майнову, а й велику немайнову цінність, і йому буде не байдужа доля такої речі, яка передана в дарунок обдаровуваному. Таким дарунком може бути будь-яка річ (наприклад, сімейна реліквія, що передається з покоління в покоління, з якою пов`язані певні події в родині дарувальника, картина відомого живописця, подарована ним особисто, медалі про участь у певних історичних подіях, грамота як згадка про певну людину тощо).
Якщо такому дарунку загрожує безповоротна втрата з вини обдаровуваного, дарувальник вправі розірвати договір дарування, предметом якого є такий дарунок, і таке розірвання правочину спрямоване на запобігання втрати дарунка.
При розірванні договору дарування на вимогу дарувальника на підставі, що передбачена ч. 2 ст.727 ЦК України, на яку посилається позивач, визначальним є доведення обставин, що обдаровуваному було відомо про те, яку велику немайнову цінність має дарунок для дарувальника. Останнє, у свою чергу, зобов`язує обдаровуваного бережно та сумлінно ставитись до дарунка та забезпечувати його схоронність.
При вирішенні питання про наявність підстав для розірвання договору дарування в порядку ч.2 ст. 727 ЦК України, встановленню підлягають два юридичні факти: створення обдарованим загрози безповоротної втрати дарунку та наявність великої немайнової цінності подарованої речі для дарувальника.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що намагання відповідача позбавити позивача можливості жити в спірній квартирі та користуватися нею свідчить про настання можливості безповоротної втрати дарунка, що має для позивача велику немайнову цінність. Відтак позивач належними та допустимим доказами довів, що в спірних правовідносинах є усі підстави для застосування положення ч.2 ст. 727 ЦК України.
Проте, колегія суддіввідхиляє ці доводи як необґрунтовані.
Так, стосовно обов`язкової умови для застосування ч.2 ст.727 ЦК України - створення обдарованим загрози безповоротної втрати дарунку, позивачем не доведено належними та допустимим доказами, що відповідачем вчиняються дії, спрямовані на безповоротну втрату дарунку, а звернення відповідача до суду із позовом про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою, є диспозитивним правом власника квартири, який не свідчить пронаміри продати квартиру.
У ході судового розгляду позивачем не доведено, що відповідач вчиняє дії із продажу дарунку, який має для нього велику немайнову цінність.
Також обов`язковою умовою для застосування положень ч.2 ст.727 ЦПК України є наявність великої немайнової цінності подарованої речі для дарувальника.
На обґрунтування указаних підстав позивач посилається на те, що подарована відповідачу квартира – пам`ять про батьків і сестру, а також єдине місце проживання і членів його сім`ї, проте з такими доводами не можна погодитися.
Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Право власності на майно передбачає право володіння, користування та розпорядження ним. Бажання власника, який набув право власності на підставі договору дарування, розпорядитись своїм майном, не є підставою для розірвання договору дарування в сенсі положень частини другої статті 727 ЦК України.
Право колишнього власника на проживання у подарованій ним квартирі залежить від домовленості між дарувальником та обдарованим і не є немайновою цінністю колишнього власника.
Також належить зауважити, що дружині позивача на праві власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.137). Тобто, подарована позивачем відповідачу квартира не є єдиним його житлом, він має право жити в квартирі, яка належить його дружини, як член її сім`ї.
Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судомпершої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України, для скасування судового рішення.
У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права. Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, не встановлено.
       Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України , -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.                                                                         2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04 грудня 2020 року залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
4. Повне судове рішення складено 13 грудня 2021 р.
Судді: