УХВАЛА

09 грудня 2021 року  
Київ
справа №640/17047/21
адміністративне провадження №К/9901/44608/21

Верховний Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
судді-доповідача - Радишевської О.Р.,
суддів: Кашпур О.В., Уханенка С.А., 
перевіривши касаційну скаргу Центральної виборчої комісії на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 серпня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2021 року у справі №640/17047/21 за позовом ОСОБА_1 до Центральної виборчої комісії про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центральної виборчої комісії (далі - ЦВК) про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2021 року, позов задоволено:
- визнано протиправною та скасовано постанову ЦВК від 11 червня 2021 року № 230 «Про відмову в реєстрації ініціативної групи всеукраїнського референдуму за народною ініціативою, документи щодо реєстрації якої надійшли до Центральної виборчої комісії 1 червня 2021 року та зареєстровані за № 21-30-6782»;
- зобов`язано ЦВК повторно розглянути питання про реєстрацію ініціативної групи всеукраїнського референдуму за народною ініціативою з питання: «Чи підтримуєте Ви заборону продажу земель сільськогосподарського призначення будь-кому, крім держави Україна?», документи щодо реєстрації якої надійшли до ЦВК 1 червня 2021 року та зареєстровані за № 21-30-6782.
06 грудня 2021 року ЦВК звернулася до суду з касаційною скаргою на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 серпня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2021 року у справі №640/17047/21.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Частиною п`ятою статті 328 КАС України визначено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: 
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
У контексті викладеного Суд зазначає, що, відкриваючи провадження у справі, суд першої інстанції вирішив здійснювати її розгляд у спрощеному провадженні без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим оскарження рішень судів попередніх інстанцій можливо за умови наведення скаржником обставин, передбачених у пунктах «а»-«г» частини п`ятої статті 328 КАС України.
Як на підставу для допуску цієї справи до перегляду в касаційному порядку скаржник посилається на пункти «а» і «в» частини п`ятої статті 328 КАС України.
Щодо підстави, передбаченої пунктом «а» частини п`ятої статті 328 КАС України, скаржник зазначив, що ЦВК відповідно до своїх повноважень забезпечує дотримання передбачених Конституцією України та законами України принципів і засад виборчого і референдумного процесів, реалізацію виборчих прав громадян України та права на участь у референдумі, однакове застосування законодавства України про вибори і референдуми на всій території України.
Тому однакове застосування законодавства про всеукраїнський референдум, забезпечення сталої практики, єдність правових позицій під час прийняття рішень з аналогічних питань є правовою першоосновою діяльності ЦВК.
Водночас у справі №640/17047/21 уперше в судовій практиці розглядалося питання застосування статті 30 Закону України «Про всеукраїнський референдум» щодо проведення зборів громадян України щодо проведення всеукраїнського референдуму за народною ініціативою та утворення ініціативної групи всеукраїнського референдуму за народною ініціативою і застосування статті 31 Закону України «Про всеукраїнський референдум» щодо підстав для відмови в реєстрації ініціативної групи, зокрема і з підстави, передбаченої частиною дванадцятою статті 31 Закону України «Про всеукраїнський референдум».
Як зазначає скаржник, під час розгляду справи №640/17047/21 суди погодилися з наявністю обставин, що були встановлені ЦВК відносно порушень Закону України «Про всеукраїнський референдум» щодо проведення зборів громадян та утворення ініціативної групи, однак уважали, що виявлені обставини не впливають на законність проведення зборів громадян та утворення ініціативної групи, а свідчать про надмірний формалізм ЦВК.
Скаржник доводить, що забезпечення єдності практики є складовим елементом принципу верховенства права, а ЦВК, виконуючи надані їй законом повноваження, повинна дотримуватися вказаного принципу, забезпечуючи при цьому сталість і єдність своєї адміністративної практики, у зв`язку з чим перегляд рішень судів у справі №640/17047/21 буде мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Щодо підстави, передбаченої пунктом «в» частини п`ятої статті 328 КАС України, скаржник зазначив, що предмет спору стосується реалізації народом України права на референдум, результати якого є обов`язковими та можуть змінити правове становище усіх громадян України, у зв`язку з чим правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, становлять значний суспільний інтерес.
З урахуванням викладеного Суд погоджується з доводами скаржника про існування у цій справі обставин, передбачених пунктами «а» і «в» частини п`ятої статті 328 КАС України.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. 
Як на підставу для касаційного оскарження, скаржник посилається на пункт 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Скаржник доводить, що обставини, на яких грунтуються висновки судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позову, були встановлені на підставі недопустимих доказів.
Так, в частині, що стосувалася тотожності суті питання «Чи підтримуєте Ви можливість продажу земель (земельних ділянок) сільськогосподарського призначення в Україні?» та «Чи підтримуєте Ви заборону продажу земель сільськогосподарського призначення будь-кому, крім держави Україна?», суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що встановлення цих обставин потребує проведення семантико-лінгвістичного аналізу тексту фахівцями філологічних наук, з огляду на що визнали неналежними і недопустимими доказами висновок Інституту законодавства Верховної Ради України, Науково-консультативний висновок Національної академії правових наук.
Водночас суди попередніх інстанцій вважали належними і допустимими доказами висновок науково-правової експертизи Ради науково-правових експертиз при Інституті держави та права імені В.М. Корецького Національної академії наук України та висновок експерта Українського бюро лінгвістичних експертиз, у яких були зроблені висновки про те, що досліджуванні питання є відмінними за змістом і суттю.
Скаржник, посилаючись на правові позиції, викладені в постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі №1140/3197/18, 12 липня 2021 року у справі №766/12142/16-а, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року №522/1029/18, зазначає, що висновок є належним та допустимим доказом за умови, що в ньому зазначено про те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що він підготовлений для подання до суду; у разі, коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за клопотанням сторони чи її представника, такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці.
Проте обидва висновки, покладені в основу мотивів судів попередніх інстанцій щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог, не містили посилання на обізнаність експертів про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, як це вимагається частиною сьомою статті 101 КАС України. Отже, скаржник уважає, що суди попередніх інстанцій обґрунтовували висновок про відмінність двох питань за змістом і по суті недопустимими доказами.
Скаржник доводить, що на підставі неналежного доказу суди попередніх інстанцій також встановили відсутність у ЦВК підстав для відмови в реєстрації ініціативної групи, передбачених пунктом 1 частини другої статті 31 Закону України «Про всеукраїнський референдум».
Так, в оскаржуваних судових рішеннях суди попередніх інстанцій посилалися на те, що доказом відсутності порушень Закону України «Про всеукраїнський референдум» під час проведення зборів громадян є лист Національної поліції України від 09 червня 2021 року № 7179/01/202021, в якому зазначалося, що «Під час проведення зборів громадян публічну безпеку забезпечували 158 поліцейських. Звернення, заяви, повідомлення громадян щодо вчинення правопорушень під час проведення зазначених зборів до органів Національної поліції не надходили».
Скаржник стверджує, що суди попередніх інстанцій безпідставно ототожнили поняття «дотримання порядку проведення зборів громадян та утворення ініціативної групи на таких зборах» та «дотримання публічного порядку».
Скаржник також доводить, що за наслідками аналізу документів, поданих для реєстрації ініціативної групи всеукраїнського референдуму за народною ініціативою,  ЦВК було встановлено, що до списку учасників зборів було включено 19 осіб, яким на день утворення ініціативної групи не виповнилося 18 років, до списку членів ініціативної групи було включено 17 померлих осіб.
Водночас суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що ці порушення не впливають на законність проведення зборів громадян та відповідно на утворення ініціативної групи. Проте, як доводить скаржник, встановлення точної кількості учасників зборів громадян та дійсних результатів голосування питань порядку денного таких зборів є передумовою для висновку про те, що рішення на зборах громадян приймалося більшістю зареєстрованих учасників зборів.
Таким чином, скаржник вважає, що висновки судів попередніх інстанцій про відсутність порушення Закону України «Про всеукраїнський референдум» під час утворення ініціативної групи зроблено з неправильним застосуванням частини другої статті 31 Закону України «Про всеукраїнський референдум» та з порушенням статті 90 КАС України щодо оцінки доказів.
Щодо наявності підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначив, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частин другої та дванадцятої статті 31 Закону України «Про всеукраїнський референдум» в частині того, чи є виявлені ЦВК порушення вимог частин другої, шостої-дев`ятої, одинадцятої-чотирнадцятої статті 30 Закону України «Про всеукраїнський референдум» помилками і неточностями, які могли бути виправлені та уточнені відповідно до абзацу другого частини другої статті 31 Закону України «Про всеукраїнський референдум».
Скаржник доводить, що помилкою і неточностями в розумінні абзацу другого частини другої статті 31 Закону України «Про всеукраїнський референдум» є пропуск букви, або слова, невдалий чи неточний термін, словосполучення, що не є перешкодою для розуміння змісту викладених даних. Помилки і неточності у списку зборів громадян, які підлягають виправленню та уточненню, можуть полягати у неправильному зазначенні прізвища, імені, по батькові, дати народження учасників зборів.
Однак недостовірне зазначення у протоколі зборів громадян кількості учасників зборів та результатів голосування питань порядку денного, включення до ініціативної групи померлих осіб за їх "письмовими заявами" не можуть вважатися помилками і неточностями, які підлягають виправленню.
Скаржник також вважає, що потребує висновку Верховного Суду питання застосування частини дванадцятої статті 31 Закону України «Про всеукраїнський референдум» в частині того, чи необхідні спеціальні знання в галузі філології для вирішення того, чи збігаються два питання, які пропонується винести на всеукраїнський референдум, за змістом чи по суті.
Скаржник доводить, що визначення того, чи збігається питання за змістом чи по суті з питанням, яке винесене на всеукраїнський референдум зареєстрованою ініціативною групою, є насамперед правовим питанням, а суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування частини дванадцятої статті 31 Закону України «Про всеукраїнський референдум».
Оцінивши вказані доводи, Суд уважає, що касаційна скарга містить достатні підстави для відкриття провадження з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України. 
Таким чином, касаційна скарга за формою і змістом (у вказаній частині) відповідає вимогам статті 330 КАС України, подана з дотриманням строку, передбаченого статтею 329 цього Кодексу, підстави для залишення касаційної скарги без руху, її повернення чи відмови у відкритті касаційного провадження відсутні.
Керуючись статтями    248, 328, 329, 330, 334, 337, 338, 340 КАС України,    Суд
УХВАЛИВ:
1. Відкрити касаційне провадження за скаргою Центральної виборчої комісії на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 серпня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2021 року у справі №640/17047/21.
2. Витребувати з Окружного адміністративного суду міста Києва матеріали адміністративної справи №640/17047/21.
3. Особі, що подала касаційну скаргу, надіслати копію ухвали про відкриття касаційного провадження у справі, а іншим учасникам справи - копію ухвали про відкриття касаційного провадження у справі разом із копіями касаційної скарги та доданих до неї матеріалів.
4. Установити десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на касаційну скаргу та роз`яснити, що до відзиву додаються докази надсилання (надання) його копій та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
5. Роз`яснити, що особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження, обґрунтувавши необхідність таких змін чи доповнень. У разі доповнення чи зміни касаційної скарги особа, яка подала касаційну скаргу, повинна подати докази надсилання копій відповідних доповнень чи змін до касаційної скарги іншим учасникам справи, інакше суд не враховує такі доповнення чи зміни.
6. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідач:                                                                                О.Р. Радишевська
Судді:                                                                                                    О.В. Кашпур
                                                                                                    С.А. Уханенко