П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
21 жовтня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/3792/20	
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини  польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) (далі ВЧ), в якому з урахуванням зміни позовних вимог просив: визнати протиправною бездіяльність ВЧ щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період військової служби з 02.12.2015 по 05.12.2017, компенсації за невикористані додаткові відпустки учасника бойових дій за 2016, 2017 роки; стягнути з ВЧ на його користь суму індексації грошового забезпечення з 02.12.2015 по 05.12.2017 у розмірі 73838,52 грн.; стягнути з ВЧ на його користь суму компенсації за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017 роки у розмірі 14276,13 грн.; зобов`язати ВЧ нарахувати і виплатити на його користь суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористану додаткову відпустку; стягнути з ВЧ на його користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 06.12.2017 по 07.10.2020 у розмірі 623758,79 грн.; стягнути з ВЧ на його користь суму моральної шкоди у розмірі 1440,00 грн..
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року позов задоволено частково. Суд вирішив: визнати протиправною бездіяльність ВЧ щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 02.12.2015 року по 05.12.2017 року; зобов`язати ВЧ нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 02.12.2015 року по 05.12.2017 року; визнати протиправною бездіяльність ВЧ щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2017 рік; зобов`язати ВЧ нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2017 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. В решті позовних вимог було відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з частковим порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її часткового задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до військового квитка від 24.11.2015 року (а.с.10), 02 грудня 2015 року на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 №53-РС від 12.12.2015 року позивач був прийнятий у Збройні Сили України на військову службу за контрактом та 05 грудня 2017 року на підставі ст.26.8 п. «і» (у зв`язку з закінченням строку контракту) був звільнений в запас.
Відповідно до листа Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 16.04.2020 року №3659 (а.с.11), позивачу надано статус учасника бойових дій рішенням комісії Міністерства оборони Збройних Сил України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій військовослужбовцям Сухопутних військ Збройних Сил України, протокол №24 (КСВ) від 01.07.2016 року, що також підтверджується посвідченням від 22.01.2020 року (а.с.9).
У позові позивач посилався на те, що під час проходження військової служби у період з 02.12.2015 року по 05.12.2017 року йому не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення, а також що після отримання статусу учасника бойових дій та звільнення з військової служби йому не виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 та 2017 роки.
Доказів нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 02.12.2015 року по 05.12.2017 року та доказів використання позивачем додаткової відпустки учаснику бойових дій чи її грошової компенсації відповідачем до суду не надано.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначав, що відповідачем було допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення. При цьому, суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення позову в частині застосування січня 2008 року, як базового місяця для розрахунку, у зв`язку з передчасністю такого застосування. 
Також суд зазначив, що у справі, що розглядається, в день звільнення позивачу не було виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку та індексацію грошового забезпечення. При цьому, доказів на підтвердження того, що між сторонами наявний спір щодо суми невиплаченого грошового забезпечення (що є підставою для присудження судом на користь особи середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку) позивачем до суду не надано, а саме не надано відмови відповідача у нарахуванні та виплаті позивачу індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки. Відтак суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з ВЧ середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 06.12.2017 по 07.10.2020 у розмірі 623758,79 грн. є передчасними.
Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що не відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З матеріалів справи, а саме прохальної частини апеляційної скарги (а.с.126) вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено, а саме: щодо стягнення з ВЧ індексації грошового забезпечення у розмірі 73838,52 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в цій частині.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно зі ст.19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон).
Відповідно до ст.2 Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Згідно з ст.4 Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Відповідно до ст.5 Закону підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі Порядок), п.1-1 якого визначено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 06 лютого 2003 р. № 491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення". Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Згідно з п.4 Порядку індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення).
Відповідно до п.5 Порядку (проведення індексації грошових доходів населення) у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.
З аналізу наведеного вбачається, що підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення посадових окладів особи, при цьому, зміна розміру доплат, надбавок та премій не впливає на встановлення базового місяця індексації для початку обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації.
Тобто, за умови підвищення посадового окладу в січні 2008 року останній виступає базовим, а з лютого здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.
На момент виникнення спірних правовідносин визначення розміру посадових окладів військовослужбовців здійснювалося відповідно до Постанови Кабміну України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007 року №1294, якою затверджено нові схеми посадових окладів військовослужбовців.
Відповідно до п.13 Постанови №1294 вона набрала чинності з 01 січня 2008 року, тобто датою, з якою апелянт пов`язує встановлення базового місяця індексації.
Вищевказана постанова діяла до дати набрання чинності Постанови Кабміну України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року №704, якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, а саме до 01 березня 2018 року.
З аналізу наведеного можна дійти висновку, що вперіод дії Постанови КМУ №1294, а саме з 01.01.2008 року по 01.03.2018 року, розміри посадових окладів військовослужбовців були незмінні, що свідчить про наявність підстав для визначення базовим місяцем для проведення індексації у спірний період з 02 грудня 2015 року по 05 грудня 2017 року саме січень 2008 року.
На підставі аналізу наведених положень законодавства колегія суддів зазначає, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08 листопада 2005, заява №63134/00).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 825/1832/18, від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18 та від 07 серпня 2019 року у справі № 825/694/17.
У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Стосовно самого розміру індексації грошового забезпечення, який згідно з розрахунком позивач визначив в сумі 73838,52 грн., колегія суддів зазначає таке.
Положеннями п.4 Порядку передбачено, що сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
Відповідно до ч.1 та 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В ході розгляду справи, незважаючи на неодноразові пропозиції суду апеляційної інстанції, відповідачем не було надано будь-яких пояснень та заперечень щодо розміру заявленої позивачем суми індексації грошового забезпечення, та відповідно не було надано будь-яких доказів на підтвердження своєї позиції з цього приводу, в тому числі в частині застосування базового місяця для розрахунку - січня 2008 року. 
За таких обставин колегія суддів вважає необхідним позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задовольнити в повному обсязі.
В той же час, колегія суддів зазначає, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок у спірний період у розмірі 623758,79 грн. підлягають задоволенню лише в частині з огляду на таке.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 суд роз`яснив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої  статті 233 Кодексу законів про працю України  у взаємозв`язку з положеннями статей  116,  117,  2371  цього  кодексу  слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або  повинен був дізнатися  про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Колегія суддів вважає, що метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач мав право на отримання індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористану відпустку при звільненні (таке право встановлено судом першої інстанції та не оскаржується в апеляційному суді).
Колегія суддів звертає увагу на те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені статею 117 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею.
Отже, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України  повинен  стягнути на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини, що, в свою чергу, свідчить про обґрунтованість по суті казаних позовних вимог.
Водночас, колегія суддів зазначає, що встановлений  статтею 117 КЗпП України  механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права.
Слід враховувати, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, зробленими в постанові від 26 червня 2019 року, справа №761/9584/15-ц.
У вказаній справі касаційний суд з огляду на компенсаторний характер заходів відповідальності у цивільному праві дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України.
Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені  статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені  статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. 
Велика Палата Верховного Суду погодилась з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №240/222/20 зазначив, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи те, з чим була пов`язана тривалість періоду заборгованості з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з огляду на принцип пропорційності, приймаючи до уваги наявність спору між сторонами щодо суми виплат при звільненні та часткове задоволення судом позовних вимог, а також враховуючи ту обставину, що позивач звільнився з лав Збройних Сил України 05 грудня 2017 року, водночас, з приводу виплат індексації та компенсації невикористаної відпустки звернувся (за запитом адвоката) до ВЧ лише лютому 2020 року, тобто зі спливом тривалого часу, колегія суддів вважає за належне стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплат індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористану відпустку при звільненні у розмірі 25000,00 грн..
Таким чином, приймаючи до уваги все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що досліджувані судом апеляційної інстанції позовні вимоги про стягнення індексації та середнього заробітку за затримку розрахунку є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у вищевказаній частині.
З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції частково неправильно надана оцінка фактичним обставинам справи та допущено часткове порушення норм матеріального та процесуального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині з прийняттям в цій частині нової постанови про часткове задоволення цих позовних вимог.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд апеляційної інстанції -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року – скасувати в частині позовних вимог про стягнення з військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 суми індексації грошового забезпечення з 02.12.2015 року по 05.12.2017 року у розмірі 73838,52 грн.; стягнення з військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 06.12.2017 року по 07.10.2020 року у розмірі 623758,79 грн., в задоволенні яких було відмовлено.
Прийняти в цій частині постанову, якою вказані позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) задовольнити частково.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 суму індексації грошового забезпечення з 02.12.2015 року по 05.12.2017 року у розмірі 73838,52 грн..
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 06.12.2017 року по 07.10.2020 року у розмірі 25000, 00 грн..
Виключити п.3 резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року.
В решті рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Федусик А.Г.	
Судді	    	Бойко А.В.    Шевчук О.А.