ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" вересня 2021 р.           Справа№ 911/2745/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Алданової  С.О.
суддів:            Зубець  Л.П. 
          Кропивної Л.В. 
 
при секретарі судового засідання Позюбан А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Скляр Яни Аркадіївни на рішення Господарського суду Київської області від 26.02.2021

у справі № 911/2745/20 (суддя: Третьякова О.О.)
за позовом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області
до Фізичної особи-підприємця Скляр Яни Аркадіївни
про виселення та повернення нежитлових приміщень
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:
Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Скляр Яни Аркадіївни про виселення та повернення нежитлових приміщень.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, заперечуючи факт розірвання договору оренди від 14.03.2018 № 19-А, не виконує обов`язку щодо повернення орендованого майна, що перешкоджає його використанню для забезпечення діяльності органу державної влади на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України №569-р від 24.07.2019 «Про погодження передачі будівлі у м. Славутичі в державну власність з віднесенням її до сфери управління Державної судової адміністрації». 
Рішенням Господарського суду Київської області від 26.02.2021 у справі № 911/2745/20 позов Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області до ФОП Скляр Я.А. про виселення та повернення нежитлових приміщень задоволено повністю.          
Виселено ФОП Скляр Я.А. із займаних нежитлових приміщень №1,2,3,4,5,6,7,8,9,10,11 та площі міст загального користування на 1-ому поверсі Будівлі БПО інженерні мережі та комунікації, що є їх невід`ємною частиною, які знаходяться за адресою: 07101, Київська область, м. Славутич, Невський квартал, 3а, загальною площею 132,64 кв.м.
Зобов`язано ФОП Скляр Я.А. повернути нежитлові приміщення №1,2,3,4,5,6,7,8,9,10,11 та площу міст загального користування на 1-ому поверсі Будівлі БПО інженерні мережі та комунікації, що є їх невід`ємною частиною, які знаходяться за адресою: 07101, Київська область, м. Славутич, Невський квартал, 3а, загальною площею 132,64 кв.м, Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Київській області.
Стягнуто з ФОП Скляр Я.А. на користь Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області 4204,00 грн витрат зі сплати судового збору.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ФОП Скляр Я.А. звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 26.02.2021 в справі № 911/2745/20 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовної вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Так апелянт стверджує, що місцевий господарський суд помилково застосував до спірних правовідносин положення Декрету Кабінету Міністрів України № 5-93 від 11.01.1993 «Про впорядкування використання адміністративних будинків і нежитлових приміщень, що перебувають у державній власності» (далі - Декрет №5-93), оскільки Державною судовою адміністрацією України, як суб`єктом правовідносин, що є предметом розгляду у даній справі, не поставлено питання про забезпечення її приміщенням для забезпечення виконання своїх функцій. За доводами апелянта, зміна власника орендованого приміщення не припиняє орендних правовідносин; до нового власника переходять права і обов`язки щодо набутого ним майна в т.ч. щодо існуючого і неоспоренного договору оренди. Судом першої інстанції, за твердженнями відповідача, не досліджувалась наявність обставин, з якими закон пов`язує можливість розірвання спірного договору, а саме істотного порушення умов правочину. Відповідач зазначає, що оскаржуваним рішенням порушено його право на зайняття підприємницькою діяльністю. Господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення не було досліджено питання щодо організації діяльності Славутицького міського суду Київської області, достатності в забезпеченні його приміщеннями, тощо, що на думку апелянта свідчить про порушення принципу справедливості при розгляді даної справи. Апелянт з посиланням на судову практику Європейського суду з прав людини також вказував на недотримання судом принципу «справедливого балансу».  
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.06.2021, апеляційна скарга ФОП Скляр Я.А.    у справі № 911/2745/20 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Владимиренко С.В., Кропивна Л.В. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2021 поновлено ФОП Скляр Я.А.    строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 26.02.2021; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача на оскаржуване рішення суду першої інстанції; запропоновано учасникам судового процесу подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали; розгляд справи призначено у відкритому судовому засіданні.
В межах встановлених судом процесуальних строків від позивача надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області просить рішення Господарського суду Київської області від 26.02.2021 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Заперечуючи проти доводів апелянта, позивач вказує на те, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом на підставі повного, всебічного та об`єктивного з`ясування усіх обставин справи з вірним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Так, позивач зазначає, що у відповідності до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює, зокрема, організаційне забезпечення діяльності органів судової влади. Як зазначає позивач, спірне приміщення необхідне для розміщення Славутицького міського суду Київської області, оскільки під час комісійних обстежень було виявлено ряд недоліків приміщення, що займає суд, зокрема, відсутність облаштованого приміщення для конвою та утримання підсудних; відсутність окремого евакуаційного виходу та можливості здійснення конвоювання в середині будівлі, тощо. Також позивач звертає увагу на те, що орендоване відповідачем майно передано до сфери управління Державної судової адміністрації України саме з метою забезпечення виконання покладених на неї функцій щодо забезпечення діяльності суду, а не для власних цілей. У зв`язку з цим, позивач вважає, що в момент передачі йому в управління такого майна воно вибуває з вільного цивільного обороту і не може бути предметом договору оренди для цілей інших, ніж здійснення правосуддя. Позивач зазначає, що розірвання договору не пов`язано з будь-якими порушеннями зобов`язань відповідача, а здійснено на підставі норм чинного законодавства. Щодо посилань апелянта на судову практику Європейського суду з прав людини позивач зазначає, що вона не може бути застосована у даних правовідносинах, оскільки пов`язана з реалізацією правомочностей власника майна, тоді як, спір у даній справі стосується наявності обставин, з якими закон пов`язує виникнення підстав для розірвання договору та витребування майна з оренди.   
У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Владимиренко С.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2021, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Кропивна Л.В., Зубець Л.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2021 справу № 911/2745/20 прийнято до провадження визначеним складом суду.
В судовому засіданні 12.07.2021 оголошено перерву до 27.09.2021.
Представник відповідача в судове засідання 27.09.2021 не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення. Клопотань та заяв до початку судового розгляду справи від даного учасника справи не надходило, про поважність причин неприбуття в судове засідання не повідомлялось. 
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України  суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Згідно п. 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення, зокрема, є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.
За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції з метою дотримання прав сторін на судовий розгляд справи упродовж розумного строку, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,  враховуючи те, що явка представників сторін обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача, який належним чином повідомлений про судовий розгляд справи в апеляційному порядку.
Представники позивача в судовому засіданні 27.09.2021 заперечили проти доводів апелянта з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників позивача, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 14.03.2018 між Комунальним підприємством «Житлово-комунальний центр» (орендодавець за договором) та Фізичною особою-підприємцем Скляр Яною Аркадіївною (орендар за договором), укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності №19-А (далі - договір), згідно якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування майно, а саме: нежитлові приміщення №1,2,3,4,5,6,7,8,9,10,11 та площу міст загального користування на 1-ому поверсі Будівлі БПО інженерні мережі та комунікації, що є їх невід`ємною частиною (надалі об`єкт) і знаходяться на балансі орендодавця (п.1.1 договору).
14.03.2018 за актом прийняття-передачі майна до договору оренди №19-А від 14.03.2018, яке знаходиться на балансі Комунального підприємства «Житлово-комунальний центр», орендодавцем передано, а орендарем прийнято  з 14.03.2018 (включно) нежитлові приміщення №1,2,3,4,5,6,7,8,9,10,11 та площу місць загального користування на 1-ому поверсі Будівлі БПО загальною орендованою площею - 132,64 кв.м, в тому числі корисна площа - 128,10 кв.м, загального користування - 4,54 кв.м, розміщені за адресою: Київська область, м. Славутич, Невський квартал, б. 3А, що знаходяться на балансі КП «ЖКЦ».
Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що в двоповерховій будівлі за адресою: Київська область, м. Славутич, Невський квартал, б. 3А, що знаходилась на балансі КП «Житлово-комунальний центр» і в якій відповідачем на першому поверсі орендовано приміщення, одночасно на другому поверсі розташовується Славутицький міський суд Київської області. 
Однак, для забезпечення належної діяльності Славутицького міського суду Київської області та відповідності його приміщення встановленим вимогам безпеки, фактично займаної судом площі було недостатньо, крім того одночасне перебування в будівлі інших приватних орендарів унеможливлювало дотримання вимог, що пред`являються для приміщень судів, зокрема, під час конвоювання підсудних із слідчих ізоляторів, забезпечення належної охорони та правопорядку під час судових засідань.
У зв`язку з чим, 24.07.2019 Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження №569-р «Про погодження передачі будівлі у м. Славутичі в державну власність з віднесенням її до сфери управління Державної судової адміністрації» (далі - Розпорядження КМУ №569-р), згідно з яким    погоджено пропозицію Державної судової адміністрації України та Славутицької міської ради (Київська область) щодо передачі будівлі (реєстраційний номер 1496872132115) у Невському кварталі, 3а, у м. Славутичі, що розміщена на земельній ділянці площею 0,0793 га (кадастровий номер 3211500000:00:007:0014), в державну власність з віднесенням її до сфери управління Державної судової адміністрації України.               
На підставі вказаного розпорядження здійснено передачу іншої частини будівлі, про що комісією, утвореною відповідно до наказу Державної судової адміністрації України №1107 від 08.11.2019 «Про утворення комісії з питань передачі нерухомого майна в місті Славутичі Київської області», складено акт приймання-передачі від 24.12.2019. Від підписання вказаного акта відповідач відмовився з викладенням своєї окремої думки, що долучена ФОП Скляр Я.А. до матеріалів справи.    
Наказом Державної судової адміністрації України №1204 від 28.12.2019 «Про закріплення на праві оперативного управління нерухомого майна в м. Славутичі Київської області» (далі - наказ ДСА №1204 від 28.12.2019) закріплено на праві оперативного управління за Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Київській області державне нерухоме майно, а саме: будівлю площею 1189,8 кв.м (реєстраційний номер 1496872132115) у Невському кварталі, 3а, у м. Славутичі Київської області, що розміщена на земельній ділянці площею 0,0793 га (кадастровий номер 3211500000:00:007:0014).
27.01.2020 зареєстровано (номер запису 35269738) право власності держави в особі Державної судової адміністрації України на будівлю БПО, загальною площею 1189,8 кв.м за адресою: Київська область,   м. Славутич, Невський кварталі, 3-А, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.01.2020 (індексний номер витягу: 198404070).
Право оперативного управління вказаною будівлею за правонабувачем - Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Київській області зареєстровано 27.01.2020 (номер запису 35270162), що вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права    від 30.01.2020 (індексний номер витягу: 198403904).
Позивач, керуючись положеннями Декрету Кабінету Міністрів України №5-93 від 11.01.1993 «Про впорядкування використання адміністративних будинків і нежитлових приміщень, що перебувають у державній власності» та розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.07.2019 №569-р «Про погодження передачі будівлі у м. Славутичі в державну власність з віднесенням її до сфери управління Державної судової адміністрації», звертався до орендаря з листами, зокрема, про повернення орендованого майна у зв`язку з розірванням договору на підставі названих нормативно-правових актів. 
Однак відповідач, зокрема, листом від 11.06.2020 заперечував факт припинення договірних правовідносин та наполягав на тому, що новий власник майна автоматично набуває прав і обов`язків наймодавця за договором оренди та повинен дотримуватися його умов до закінчення строку дії. 
Оскільки вимога позивача про повернення з оренди нежитлових приміщень №1,2,3,4,5,6,7,8,9,10,11 за адресою: Київська область, м. Славутич, Невський квартал, б. 3а ФОП Скляр Я.А.    не була виконана, Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Київській області пред`явлено позов про примусове виселення відповідача та повернення майна.  
Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
У відповідності до ст. 173 ГК України, що кореспондується зі ст. 509 ЦК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Частинами 1, 6 статті 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
За змістом ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Отже, зі змісту наведених норм вбачається, що договір оренди є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку його дії зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору; а припинення такого договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Користування майном за договором оренди є правомірним, якщо воно відповідає його умовам та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.
Частиною 3 статті 291 ГК України унормовано, що договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.
Згідно ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 статті 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що договір оренди може бути достроково припинений за згодою сторін. Договір оренди може бути достроково припинений за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим законом або договором.  
В п. 7.6 договору оренди сторонами узгоджено, що дія даного правочину припиняється у випадках: - закінчення терміну, на який його було укладено; - приватизації орендованого майна (за участю орендаря); - загибелі орендованого майна; - за згодою сторін або за рішенням суду; - ліквідації юридичної особи, яка була орендарем або орендодавцем; банкрутства орендаря та в інших випадках, передбачених законодавством. 
Отже визначений в договорі перелік підстав припинення договірних зобов`язань не є вичерпним, та передбачає можливість його розширення шляхом доповнення підставами, визначеними чинним законодавством. Відповідно, договір може бути розірваний у випадку, визначеному законом, тобто на підставі норми відповідного законодавчого акту, що не пов`язано з будь-якими порушеннями чи іншими недоліками його укладення чи виконання сторонами.
Доводи апеляційної скарги про те, що місцевим господарським судом не досліджено обставини істотного порушення відповідачем умов договору, як підстави для розірвання правочину, за вищенаведених висновків відхиляються як безпідставні. До того ж підстава позову вказаними обставинами не обгранковувалась, а суд апеляційної інстанції, в силу диспозитивності господарського процесу, не наділений повноваженнями виходу за межі предмета і підстави позову.
Так, Декретом Кабінету Міністрів України №5-93 від 11.01.1993 «Про впорядкування використання адміністративних будинків і нежитлових приміщень, що перебувають у державній власності» закріплено, що Кабінет Міністрів України має право приймати рішення про розміщення центральних державних органів, створюваних Верховною Радою України, Президентом України та Кабінетом Міністрів України, а також дипломатичних представництв і консульств іноземних держав в Україні в адміністративних будинках і нежитлових приміщеннях, що є у державній власності та належать підприємствам, установам і організаціям на праві повного господарського відання або оперативного управління. 
Договори найму (оренди) з користувачами цих будинків і приміщень вважаються розірваними з моменту прийняття Кабінетом Міністрів України рішення про розміщення в них центральних державних органів, дипломатичних представництв і консульств іноземних держав.
Таким чином положеннями вищенаведеного нормативно-правового акта визначено можливість припинення договору найму з моменту прийняття Кабінетом Міністрів України рішення щодо розміщення відповідних державних органів та диппредставництв в таких приміщеннях.
Як зазначалось у цій постанові вище розпорядженням Кабінету Міністрів України №569-р від 24.07.2019  «Про погодження передачі будівлі у м. Славутичі в державну власність з віднесенням її до сфери управління Державної судової адміністрації» погоджено пропозицію Державної судової адміністрації України та Славутицької міської ради (Київська область) щодо передачі будівлі (реєстраційний номер 1496872132115) у Невському кварталі, 3а, у м. Славутичі, що розміщена на земельній ділянці площею 0,0793 га (кадастровий номер 3211500000:00:007:0014), в державну власність з віднесенням її до сфери управління Державної судової адміністрації України.            
При цьому, апеляційна інстанція вважає за необхідне зауважити, що підставою для передачі відповідного майна до державної власності було саме вирішення питання забезпечення відповідними приміщеннями Славутицького міського суду Київської області. За наведеного, колегія суддів погоджується з вірним висновком суду першої інстанції, що вищенаведене розпорядження Кабінету Міністрів України не лише змінює форму власності (підпорядкування) спірного майна, а й одночасно, і в першу чергу, визначає його призначення - для забезпечення функціонування органу судової влади. Тобто одночасно породжує два правових наслідки. 
Як підставно зауважено місцевим господарським судом, наведене майно передано до сфери управління Державної судової адміністрації України саме з метою забезпечення виконання покладених на неї функцій щодо забезпечення діяльності суду, а не у власних цілях. Відтак твердження апелянта про те, що позивачем не висуваються вимоги про забезпечення його спірним приміщенням не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення та відхиляються за їх необґрунтованості.
Щодо посилань апелянта на те, що Декрет №5-93 не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, судова колегія зазначає таке.   
   Відповідно до  ст. 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Згідно ст.1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцеві суди є складовими системи судоустрою з урахуванням принципів територіальності, спеціалізації та інстанційності, які з огляду на ст.19 даного Закону утворюються законом Верховної Ради України за поданням Президента України після консультацій з Вищою радою правосуддя.
Нормами ч. 1 ст. 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.  
Отже, виходячи із правового контексту вищенаведених норм, місцевим господарським судом вірно зауважено, що суди належать до системи органів державної влади, а тому дія Декрету Кабінету Міністрів України №5-93 від 11.01.1993 «Про впорядкування використання адміністративних будинків і нежилих приміщень, що перебувають у державній власності» поширюється на вказані органи, в тому числі через органи, створені в системі правосуддя для забезпечення діяльності органів судової влади. Відтак посилання апелянта на невірне застосування норм матеріального права не знайшло свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Беручи до уваги те, що будівля згідно розпорядженням Кабінету Міністрів України №569-р була передана не для власних потреб Державної судової адміністрації України чи здійснення нею правомочностей власника, а для забезпечення функціонування певного суб`єкта судової системи, колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду Київської області про те, що майно з моменту передачі до сфери управління Державної судової адміністрації України вибуває з вільного цивільного обороту і не може бути об`єктом оренди, оскільки є необхідним для забезпечення суспільних потреб - здійснення правосуддя. 
Твердження апелянта про те, що поза увагою суду першої інстанції залишено питання щодо достатності забезпечення Славутицького міського суду Київської області приміщенням, необхідної площі, спростовуються змістом оскаржуваного рішення з якого слідує, що з наявних у справі доказів судом встановлено необхідність забезпечення названого суду належними умовами діяльності та ізольованим приміщенням, у зв`язку з чим і приймалось розпорядження Кабінету Міністрів України №569-р від 24.07.2019 «Про погодження передачі будівлі у м. Славутичі в державну власність з віднесенням її до сфери управління Державної судової адміністрації». Вказаних висновків скаржником в апеляційні скарзі не спростовано. 
Відносно посилань апелянта на прецедентну практику Європейського суду з прав людини Північний апеляційний господарський суд вважає за необхідне зауважити таке.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.
Перший протокол ратифікований Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23.02.2006 №     3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23.09.1982 у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", рішення від 21.02.1986 у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства") положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. 
Отже, виходячи із правового аналізу вищенаведених правових позицій ЄСПЛ судова колегія зауважує, що визначальним при застосуванні Першого протоколу та Конвенції є позбавлення особи права власності на певне майно, непорушність якого унормовується як нормами національного, так і міжнародного законодавства. 
Водночас предметом розгляду у даній справі є вирішення питання щодо виселення відповідача із займаного ним приміщення, що перебувало в нього на правах оренди згідно договору, який на підставі положень чинного законодавства був розірваний задля забезпечення суспільного інтересу, зокрема, розміщення в цьому приміщенні державного органу судової влади. Тобто відповідач не є власником майна, а відтак прецедентна практика ЄСПЛ, висловлена в контексті приписів Першого протоколу та Конвенції, на яку посилається відповідач у даному випадку не підлягає застосуванню. 
Щодо посилань апелянта на проведення ним відповідних ремонтних робіт та поліпшень орендованого майна судова колегія зазначає, що відповідач не позбавлений права у встановленому законом порядку вимагати відшкодування відповідних витрат. А порушення права на зайняття підприємницькою діяльністю в орендованому приміщенні, на чому наполягає відповідач при вирішенні даного спору, може бути захищено в інший спосіб, зокрема, шляхом звернення до суду з відповідним позовом.  
Підсумовуючи вищевикладене в сукупності, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що оскільки Кабінетом Міністрів України в межах своїх повноважень прийнято рішення про передачу спірної будівлі загальною площею 1189,8 кв.м за адресою: Київська область, м. Славутич, Невський кварталі, 3-а в державну власність з віднесенням її до сфери управління Державної судової адміністрації задля забезпечення потреб в належному приміщенні Славутицького міського суду Київської області, то в силу приписів Декрету Кабінету Міністрів України №5-93 від 11.01.1993 «Про впорядкування використання адміністративних будинків і нежитлових приміщень, що перебувають у державній власності» (який в силу конституційних приписів, на час його прийняття, має силу закону) договір оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності №19-А від 14.03.2018 вважається розірваним з моменту прийняття відповідного розпорядження, тобто з 24.07.2019. 
Згідно ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.  
Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.
Враховуючи те, що договір оренди на підставі положень чинного законодавства з 24.07.2019 є розірваним, а ФОП Скляр Я.А. у зв`язку з припиненням договірних правовідносин не здійснює повернення нежитлових приміщень за актом  приймання-передачі, судова колегія погоджується з вірним висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову про виселення відповідача та повернення відповідного майна власнику. 
Підсумовуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду Київської області від 26.02.2021 у справі №   911/2745/20 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.      
Апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Скляр Яни Аркадіївни на рішення Господарського суду Київської області від 26.02.2021 підлягає залишенню без задоволення.
Судовий збір, сплачений стороною у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (відповідача у даній справі).
Керуючись ст. ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний  апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:
1.          Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Скляр Яни Аркадіївни на рішення Господарського суду Київської області від 26.02.2021 у справі №911/2745/20 залишити без задоволення.
2.          Рішення Господарського суду Київської області від 26.02.2021 у справі №911/2745/20 залишити без змін. 
3.          Поновити дію рішення Господарського суду Київської області від 26.02.2021 у справі №911/2745/20.
4.           Судовий збір, сплачений стороною у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Фізичну особу-підприємця Скляр Яну Аркадіївну.
5.          Справу №911/2745/20 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України. 

Головуючий суддя                                                            С.О. Алданова 

Судді                                                                                Л.П. Зубець

                                                                                Л.В. Кропивна

Повний текст постанови складено 04.10.2021