ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5736/21 Справа № 216/5479/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бутенко М. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 216/5479/17
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Зубакової В.П., 
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,
секретар судового засідання: Євтодій К.С.
сторони:
позивачка – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_3 на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2021 року, яке ухвалене суддею Бутенко М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 02 квітня 2021 року -,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року позивачка ОСОБА_4 (на теперішній час ОСОБА_5 ) звернулась з позовом до ОСОБА_2 , який уточнила у травні 2018 року, про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя.
В обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем вона перебувала у шлюбі з 12.08.2006 року, під час якого, а саме 04.12.2007 року, за спільні грошові кошти у розмірі 31 040 грн. вони придбали у власність квартиру АДРЕСА_1 , яку вона вважає спільною сумісною власністю подружжя
Позивачка просила суд визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя кватиру АДРЕСА_1 та виділити кожному з них по Ѕ частині зазначеної квартири.
Рішенням Центрально – Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя – задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 5/6 частин квартири АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.
Скасовано арешт майна, накладений ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.11.2017 року на автомобіль легковий хетчбек-в "Skoda Octavia" реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузов, рами) НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_2 та квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу ВКВ №230243 від 19.11.2007 року зареєстровану на ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. 
Зазначає, що 12 серпня 2006 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, проте з 2003 року вони мешкали однією сім`єю та вели спільне господарство.
Заперечує проти факту отримання відповідачем грошей від ОСОБА_6 на придбання спірної квартири, оскільки відповідач ніколи їй про це не казав, крім того він до суду не надав оригінал розписки. На думку позивачки, якби відповідач і брав кошти у ОСОБА_6 , то це був би їх спільний з відповідачем обов`язок щодо повернення цих грошових коштів. Вважає, відповідачем не доведено факт того, що отриманні гроші в борг є його особистими коштами. 
Щодо кредиту у банку, то вони його брали для родинних потреб та повертали грошові кошти разом.
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог, наполягає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю та підлягає поділу у рівних частках.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 , яка наполягала на доводах апеляційної скарги та просила її задовольнити, відповідача ОСОБА_2 , який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
 Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 12 серпня 2006 року між сторонами було зареєстровано шлюб (а.с.8).
Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (а.с.12, 13).
Копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та копією договору купівлі- продажу від 30.05.2005 року встановлено, що ОСОБА_2 30.05.2005 року придбав і був власником квартири АДРЕСА_2 (а.с.63,64).
Відповідно до довідки приватного нотаріуса Ставніченко О.П. від 05 лютого 2018 року, 01.11.2007 року ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_2 за 21 750 грн. (а.с.65-66).
Згідно договору купівлі-продажу квартири від 19.11.2007 року ОСОБА_2 купив кватиру АДРЕСА_1 за 31 040 грн. (а.с. 67, 68).
Відповідно до копії розписки від 15 листопада 2007 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_6 2000 доларів США, що, станом на 15.11.2007 року, складає 10100 грн., в якій зазначено, що гроші взяті з метою придбання квартири за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.69). 20.11.2008 року, відповідно до копії розписки ОСОБА_6 , грошові кошти, які були позичені ОСОБА_2 у сумі 10100 грн. повернуті (а.с.70).
В період з грудня 2008 року до лютого 2010 року ОСОБА_2 сплачував кредит в АКБ «ПРАВЕКС-БАНК», що підтверджується копіями квитанції № 98000016 від 09.12.2008 року, квитанції № 98000044 від 06.01.2009 року, квитанції № 98000025 від 09.02.2009 року, квитанції № 98000019 від 06.03.2009 року, квитанції № 98000012 від 10.04.2009 року, квитанції № 98000024 від 05.05.2009 року, квитанції № 98000029 від 11.06.2009 року, квитанції № 98000010 від 11.07.2009 року, квитанції № 98000025 від 05.08.2009 року, квитанції № 98000014 від 08.09.2009 року, квитанції № 98000020 від 07.10.2009 року, квитанції № 98000010 від 12.11.2009 року, квитанції № 98000018 від 08.12.2009 року, квитанції № 98000001"від 12.01.2010 року, квитанції № 98000001 від 09.02.2010 року (а.с.71-78).
Відповідно до свідоцтва про шлюб, ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 14 вересня 2018 року, та змінила прізвище з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 » ( а.с.103). 
Задовольняючи частково позовні вимоги  ОСОБА_4 (на теперішній час ОСОБА_5 ), суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні було встановлено, та підтверджено належними та допустимими доказами, що спірна квартира була придбана за 31 040 грн., з яких 21 750 грн. є особистими коштами відповідача ОСОБА_2 отриманих ним від продажу його приватної особистої власності та 9290 грн. спільних коштів. Суд першої інстанції врахував, що протягом 2009-2010 років сторони проживали разом і вели спільне господарство, в зв`язку з чим визнав право власності на 5/6 частин спірної квартири за відповідачем, а за позивачкою - право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 .
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.
Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно зі п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 61 СК України - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Згідно ст. 57 СК України - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України “Про приватизацію державного житлового фонду”; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.
До коштів, які належали подружжю (їй/йому) особисто відносяться: набуті до шлюбу; одержані під час шлюбу, але як премії, нагороди, які один із подружжя одержав за особисті заслуги; як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала одному із подружжя, а також як відшкодування завданої йому моральної шкоди; як страхові суми, одержані одним із подружжя за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю; одержані під час шлюбу, але на підставі договору дарування, в порядку спадкування; одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало одному із подружжя на праві особистої приватної власності. Зокрема, кошти, одержані від реалізації спадкового майна, або майна, яке належало одному із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю цього подружжя, навіть якщо б вони були внесені в банк або іншу фінансову установу під час шлюбу.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
Застосовуючи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Звертаючись до суду з позовом,  ОСОБА_4  (на теперішній час  ОСОБА_5 ) вказувала на те, що спірна квартира була придбана у період перебування у шлюбі з відповідачем за спільно нажиті кошти, зокрема, посилаючись на правило рівності часток подружжя в спільному майні на чому наполягала і в апеляційній скарзі, крім того, зазначала, що з 2003 року вони мешкали однією сім`єю та вели спільне господарство, проте шлюб зареєстрували 12 серпня 2006 року.
Колегія суддів не бере до уваги вищевикладені доводи апеляційної скарги позивачки, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.
У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-1327цс15, суд касаційної інстанції вказав про те, що із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що сам факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власністю подружжя.
Оскільки сторонами не надано суду доказів наявності в колишнього подружжя. будь-яких інших коштів в достатній кількості для придбання спірної квартири, колегія суддів зазначає, що вказані обставини свідчать про те, що кошти, отримані відповідачем від реалізації належної йому квартири, були витрачені на придбання спірної квартири. 
Доводи щодо спільного проживання сторін з 2003 року можуть бути предметом окремого позову.
Розгляд справи, в якій викладена самостійна позовна вимога про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, потребує надання сторонами належних та допустимих доказів обставин, зазначених у позовній заяві, та дослідження їх судом, адже нормами цивільного процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін у справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору (постанова Верховного Суду від 06 серпня 2021 року у справі № 202/4464/17).
В апеляційній скарзі позивачка заперечувала проти факту отримання відповідачем ОСОБА_2 у борг грошових коштів для придбання спірної квартири у ОСОБА_6 , проте, матеріалами справи протилежного не встановлено. Посилання позивачки у апеляційній скарзі на те, що відповідачем не доведено того, що ці кошти є його особистими коштами, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки матеріали справи не містять твердження відповідача, що ці кошти є його особистою власністю, більш того, судом першої інстанції враховано те, що протягом 2009-2010 років сторони проживали разом і вели спільне господарство, та те, що спірна квартира була придбана за 31 040 грн., з яких 21 750 грн. є особистими коштами відповідача ОСОБА_2 отриманих ним від продажу його приватної особистої власності та 9290 грн. спільних коштів. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
В зв`язку з тим, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року відстрочено позивачці  ОСОБА_4 (на теперішній час ОСОБА_11 ) сплату судового збору, у розмірі 5 595 (п`ять тисяч п`ятсот дев`яносто п`ять) гривень 51 (п`ятдесят одна) копійка, за подання апеляційної скарги на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2021 року до ухвалення судового рішення у справі, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги на користь держави, судовий збір у розмірі 5595(п`ять тисяч п`ятсот дев`яносто п`ять) гривень 51 (п`ятдесят одна) копійка. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення  Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2021 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги на користь держави, судовий збір у розмірі 5595(п`ять тисяч п`ятсот дев`яносто п`ять) гривень 51 (п`ятдесят одна) копійка. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повне судове рішення складено 18 жовтня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: