Справа № 127/16406/21
Провадження № 22-ц/801/2302/2021
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна  Ю. А.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 року	Справа № 127/16406/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Шемети Т.М., розглянувши в порядку письмового провадження  апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2021 року, ухвалене суддею Шаміною Ю.А. в м. Вінниці, дата складення повного тексту рішення невідома, в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
встановив:
У червні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 09.04.2008 у розмірі 36 391,83 грн станом на 13.05.2021, яка складається з наступного: 30 022,76 грн – заборгованість за кредитом; 6 369,07 грн – заборгованість за відсотками за користування кредитом.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 09.04.2008 ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н. Цього ж дня відповідачем було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». Банком на підставі договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та картрахунку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 30 000 грн. 
Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, станом на 13.05.2021 утворилася заборгованість в розмірі 36 391,83 грн, яка складається з наступного: 30 022,76 грн – заборгованість за кредитом; 6 369,07 грн – заборгованість за відсотками за користування кредитом.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
У скарзі зазначає, що відповідач при укладенні договору був належним чином повідомлений про умови кредитування, у тому числі щодо сплати відсотків; відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що він не знав про умови кредитування, а також він не спростував розмір заборгованості; умови кредитування щодо сплати процентів були погоджені з відповідачем, і банк правомірно направляв кошти, що вносилися клієнтом на часткове погашення боргу на погашення наявної заборгованості за процентами, а не лише на погашення боргу за фактично отриманими кредитними коштами, а суд помилково ототожнив суму фактично отриманих кредитних коштів із сумою заявленого до стягнення тіла кредиту.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що нарахування банком процентів за збільшеними ставками є незаконним, та, взявши до уваги часткове виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, прийшов до висновку про недоведеність банком розміру заборгованості по процентам. Також суд дійшов до висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту, встановивши, що за рахунок тіла кредиту погашалися нараховані відсотки, збільшений розмір яких не узгоджувався сторонами, тим самим збільшувалося тіло кредиту. Оскільки за рахунок тіла кредиту були погашені відсотки на загальну суму 31 668,95 грн, що перевищує розмір простроченого тіла кредиту – 30 022,76 грн, підстави для стягнення тіла кредиту відсутні.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Встановлено, що 09.08.2008 між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №б/н шляхом підписання заяви (а.с.21).
У вказаній заяві міститься відмітка про те, що ОСОБА_1 видано кредитку «Універсальна» «30 днів пільгового періоду» з кредитним лімітом 1 500 грн. Базова процента ставка за кредитом 3% на місяць на залишок заборгованості.
Також, 09.04.2008 ОСОБА_1 було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій сторони погодили, зокрема, розмір процентної ставки в місяць – 3% (а.с.22).
ОСОБА_1 на підставі підписаного кредитного договору б/н було видано кредитну картку № НОМЕР_1 від 09.04.2008. 29.05.2018 ОСОБА_1 видано картку № НОМЕР_2 з терміном дії до квітня 2022 року (а.с.20).
Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 за договором б/н, 09.04.2008 ОСОБА_1 встановлено кредитний ліміт у розмірі 1 530 грн, який змінювався в подальшому банком (максимальний розмір 29.05.2018 - 30 000 гривень). 30.06.2020 кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн (а.с.19).
Відповідно до наданого банком розрахунку, заборгованість ОСОБА_1  за кредитним договором №б/н від 09.04.2008 станом на 13.05.2021 становить: 30 022,76 грн – заборгованість за кредитом; 6 369,07 грн – заборгованість за відсотками за користування кредитом (а.с.5-18).
З виписки АТ КБ «ПриватБанк» за договором №б/н вбачається рух коштів по рахунку ОСОБА_1 (а.с.42-64).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Суд першої інстанції, встановивши, що нарахування банком процентів за непогодженою з позичальником процентною ставкою є незаконним, прийшов до правильного висновку про недоведеність банком позовних вимог в частині стягнення заборгованості за процентами. Також, встановивши, що відповідач частково виконував зобов`язання по сплаті кредиту, а банк безпідставно за рахунок тіла кредиту погашав нараховані відсотки, суд дійшов вірного висновку, що сума погашених відсотків за рахунок тіла кредиту в розмірі 31 668,95 грн перевищує тіло кредиту – 30 022,76, а відтак позов цій частині задоволенню не підлягає.
АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі звертає увагу суду на тому, що відповідач при укладенні кредитного договору був належним чином повідомлений про умови кредитування, у тому числі щодо сплати неустойки.
Банк просив стягнути з ОСОБА_1 6 369,07 грн процентів за користування кредитом.
У підписаній сторонами заяві від 09.04.2008 зазначено, що ОСОБА_1 видано кредитку «Універсальна» «30 днів пільгового періоду» із встановленням кредитного ліміту в сумі 1 500 грн. Базова процентна ставка за кредитом – 3% на місяць на залишок заборгованості (36% річних) (а.с.21).
Вказаний розмір базової процентної ставки на місяць (3%) зазначений також і в довідці про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана ОСОБА_1 09.04.2008 (а.с.22). 
Як вбачається з наданого банком розрахунку, з 01.04.2015 банк в односторонньому порядку збільшив розмір процентної ставки – 3,6% на місяць (43,2% річних). З 01.06.2015 розмір процентної ставки варіювався від 3,4 до 3,6% на місяць .
Згідно з частиною третьою статті 1056-1 ЦК України, фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Колегія суддів наголошує, що порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений ч. 4-6 ст. 1056-1 ЦК України.
Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки.
Оскільки позивачем не дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку.
Вказані обставини були встановлені судом першої інстанції, а висновок суду щодо незаконності нарахування банком процентів за збільшеною процентною ставкою апелянтом в апеляційній скарзі не спростовано.
Безпідставними є доводи апелянта з приводу того, що відповідачем не було спростовано наданий позивачам розрахунок, оскільки в справі, що розглядається, в першу чергу обов`язок по доказуванню лежить саме на позивачеві, який звернувся до суду, а за обставин даної справи суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог.
Встановивши, що банком безпідставно за рахунок кредита були погашені відсотки на загальну суму 31 668,95 грн, яка перевищує розмір тіла кредиту – 30 022,76 грн, суд правомірно відмовив у задоволенні позову також і в цій частині, а відтак не заслуговують на увагу доводи апелянта з приводу черговості зарахування коштів, встановленої договором та ст. 534 ЦК України (основна сума боргу сплачується в третю чергу).
Недоречним є цитування в скарзі ряду постанов Верховного Суду, оскільки, по-перше, апелянт не зазначає, які саме висновки суду першої інстанції вони спростовують, по-друге, вказані постанови не проектуються на обставини справи, яка переглядається апеляційним судом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, 
постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета