ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 р. 	Справа № 520/8977/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Мінаєвої О.М. ,  Калиновського В.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 10.08.2021, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 10.08.21  по справі № 520/8977/21
за позовом      ОСОБА_1  
до     Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області            
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якому просив суд:
- визнати незаконними та такими, що порушують трудові права ОСОБА_1 дії Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області пов`язані з неналежним та несвоєчасним оформленням документів для обрахування і призначення пенсії з урахуванням відомостей про те, що він є учасником бойових дій і проходив службу у зоні АТО протягом 2015-2016 роки, та у зоні ООС у серпні - вересні 2018 року, що мали значення для обрахування розміру пенсійного забезпечення;
- визнати незаконними та такими, що порушують трудові права ОСОБА_1 дії Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, що призвели до неотримання ним доходу у вигляді оплати за службу у нічний час за період з травня 2017 року по вересень 2019 року;
- визнати незаконними та такими, що порушують трудові права ОСОБА_1 дії Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо не виплати йому витрат на службове відрядження у період з 26 березня 2018 року по 15 квітня 2018 року;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за службу у нічний час за період з травня 2017 року по вересень 2019 року у розмірі - 8468,20 грн, витрати на службове відрядження із добовими у розмірі - 1999,11грн., всього 10467,31 грн;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки здійснення з ним остаточного розрахунку при звільненні, починаючи з 24.09.2019 року (дата звільнення) по день ухвалення рішення, розмір якого на час підписання позову становить - 230633,40 грн;
- стягнути на користь ОСОБА_1 з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області заподіяну моральну шкоду у розмірі 100440,00 гривень;
- стягнути понесені ОСОБА_1 та підтверджені ним судові витрати, а саме витрати на правничу допомогу 5600,00 грн.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.08.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення заборгованості - залишено без розгляду.
Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що відповідно до положень статті 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи межрайонного суду за вирішенням трудових спорів. 
Так, частиною 1 зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи межрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був ді литися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. 
Згідно із ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Так, від грудня 2014 до травня 2017 року позивач служив у батальйоні (згодом полку) патрульної служби міліції/поліції особливого призначення "Миротворець" ГУНП в Київській області. Безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції та є учасником бойових дій. У серпні 2015 року позивач отримав статус учасника бойових дій. 24 вересня 2019 року позивача звільнено за вислугою років з посади старшого інспектора - чергового Юр`ївського відділу поліції Павлоградського відділу поліції головного Управління національної поліції в Дніпропетровській області. 
Позивач зазначає, що саме під час звільнення позивача із служби він зазнав порушення своїх трудових прав на які він посилався у позові і на підтвердження яких надав докази. 
На думку позивача, підстав для залишення позову не має, просить розглянути позов по суті.
Відповідач скориставшись своїм правом надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначає, що позивач вказує на те, що про порушення його прав та інтересів йому було відомо з 2018 року, однак до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів звернувся лише 25 травня 2021.
Відповідач зазначає, що обставинами справи підтверджується, що ОСОБА_1 проходив публічну службу та повинен був звернутися із позовом згідно вимог ч. 5 ст. 122 КАС України у місячний строк з дня, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав.
Відповідач вважає, що ОСОБА_1 з моменту видання наказу про звільнення не був обмежений в доступі до суду, причин поважності пропуску строку суду не надав.
На думку відповідача, позивачем строк на звернення до суду пропущено без поважних причин, оскільки жодних поважних підстав, які б заважали ОСОБА_1 звернутися до адміністративного суду в строки, передбачені законодавством, останнім не наведено.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що предметом оскарження у даній справі є невиплата позивачу витрат на службове відрядження у період з 26 березня 2018 року по 15 квітня 2018 року; стягнення середнього заробітку за весь час затримки здійснення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, починаючи з 24.09.2019 року (дата звільнення) по день ухвалення рішення; стягнення заборгованості по заробітній платі за службу у нічний час за період з травня 2017 року по вересень 2019 року, витрати на службове відрядження із добовими; неотримання позивачем доходу у вигляді оплати за службу у нічний час за період з травня 2017 року по вересень 2019 року; дій пов`язаних з неналежним та несвоєчасним оформленням документів для обрахування і призначення пенсії з урахуванням відомостей про те, що він є учасником бойових дій і проходив службу у зоні АТО протягом 2015-2016 роки, та у зоні ООС у серпні - вересні 2018 року, що мали значення для обрахування розміру пенсійного забезпечення.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для надання усунення недоліків.
Відповідач не скористався своїм правом та не надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача.
Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування приписів Кодексу адміністративного судочинства України щодо визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, а відтак про залишення без розгляду даного позову.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про залишення позову без розгляду з наступних підстав.
Конституція України гарантує право кожного на судовий захист своїх прав та інтересів, що включає також право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому звернення до суду може здійснюватися у межах встановленого строку, який у цивільному та господарському судочинстві визначений як строк позовної давності, а в адміністративному - строк звернення до суду.
Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.
Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України. Наприклад, у Рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
На підставі аналізу сформульованих цим судом позицій можливо дійти висновку про те, що правова визначеність та принцип верховенства права є взаємопов`язаними, оскільки правова визначеність спрямована на чіткість та передбачуваність правового статусу особи, дій органів державної влади, їх посадових та службових осіб, недопущення безпідставного порушення чи обмеження прав і свобод людини і громадянина.
При цьому ЄСПЛ у справах "Салов проти України", п. 93, "Сутяжник" проти Росії", п. 38) підкреслює, що відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Зокрема, під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.
Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.
Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Отже, підсумовуючи вище викладене, можливо дійти висновку про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків звернення до суду за захистом порушених прав.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Встановлення таких строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічною службою є публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Згідно частини першої статті 17 Закону України "Про Національну поліцію" (в редакції, чинний на час виникнення спірних правовідносин між сторонами) поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Отже служба в Національній поліції є публічною службою.  
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо . нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Законом України «Про міліцію». Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №          1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 та Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статті 116,117 КЗпН України, що не заборонено спеціальним законодавством.
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник, або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно з приписами статті 1 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно- ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців (частина перша статті 2 Закону № 108/95-ВР).
Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством: премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій (частина друга статті 2 Закону № 108/95-ВР).
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками -роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами, чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону № 108/95-ВР).
Колегія суддів аналізуючи наведені норми права, вважає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником яовиий розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місії, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.
Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи мїськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Проте, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Таким чином, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Доводам позовної заяви щодо стягнення з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки здійснення з ним остаточного розрахунку при звільненні, судом буде надана оцінка після встановлення наявності або відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за службу у нічний час.
Відповідно до пункту четвертого частини першої 320 КАС України підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції неправильно встановлені обставини справи та ухвалу прийнято без додержання норм процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу  Харківського окружного адміністративного суду від 10.08.2021 по справі № 520/8977/21 - скасувати.
Адміністративну справу № 520/8977/21 за позовом ОСОБА_1 до  Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення заборгованості направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.О. Кононенко 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.М. Мінаєва    В.А. Калиновський