Номер провадження: 22-ц/813/1917/21 
Номер справи місцевого суду: 523/15175/18
Головуючий у першій інстанції Шепітко І.Г.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.12.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
             головуючого судді:  Драгомерецького М.М.,
                                  суддів:   Дришлюка І.А., Громіка Р.Д., 
                      при секретарі:  Павлючук Ю.В., 
             
              переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Верговського Олександра Володимировича в інтересах Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ТОПОЛЬ-2» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 січня 2019 року по справі за позовом   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3   до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ТОПОЛЬ-2» про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити певні дії, -
в с т а н о в и в:
 
30 жовтня 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  звернулись до суду з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ТОПОЛЬ-2» про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просили суд усунути перешкоди у користуванні власністю, а саме, приміщенням АДРЕСА_1 , зобов`язати Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ТОПОЛЬ-2" звільнити приміщення АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що 20 січня 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Альянс-Жилстрой» та ОСОБА_3 (до укладання шлюбу ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , було укладено договір №48/1 купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення в об`єкті будівництва – приміщення №1 під офіс, площею 37,60 кв.м., розташоване в об`єкті будівництва у цокольному поверсі за будівельною адресою: АДРЕСА_2 . Того ж дня ТОВ «Альянс-Жилстрой» передав позивачам за актом прийому-передачі майнові права на дане  нежитлове  приміщення.
01 лютого 2012 року між Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради та ТОВ «Альянс-Жилстрой» було укладено додаткову угоду про зупинення контракту №38-05 від 20.02.2005р. у зв`язку із неналежним виконанням ТОВ «Альянс- Жилстрой» договірних зобов&apos;язань по будівництву житлових будинків перед УКБ Одеської міської ради та інвесторами (фізичними та юридичними особами), всі підрядні договори, укладені ТОВ «Альянс-Жилстрой» були припинені шляхом підписання відповідної додаткової угоди.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.08.2015 року, що набрало законної сили 01 вересня 2015 року, по справі №523/239/15 за ОСОБА_3 (до укладання шлюбу ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнано право на отримання в натурі після будівництва житлового будинку та введення його в експлуатацію і відповідної реєстрації в установленому порядку – нежилого приміщення №1, розташованого в цокольному поверсі житлового будинку за будівельною адресою – АДРЕСА_2 , загальною площею 37,60 кв.м..
Після закінчення будівництва будинку та введення його в експлуатацію, вказаному вище об`єкту було присвоєно адресу: АДРЕСА_3 , нежитлове приміщення №101.
На даний час вони є співвласниками приміщення АДРЕСА_1 , яке належить їм на праві спільної часткової  власності.
Право власності зареєстровано відповідно до вимог чинного законодавства, про що свідчить Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Дане нежитлове приміщення займає ОСББ «ТОПОЛЬ-2», чим чинить перешкоди позивачам у користуванні об`єктом нерухомого майна, що належить їм на праві спільної часткової власності.
З метою усунення перешкод у користуванні власністю позивачі направили відповідачу вимогу від 05.06.2018 року, однак відповідач не реагує належним чином  на їх вимоги та не звільняє належне їм приміщення.
Відповідач, ОСББ «Тополь-2», копії матеріалів справи та ухвалу суду отримав  17 грудня 2018 року, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подав, у зв`язку з чим згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа була розглянута  у  порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 січня 2019 року позов  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ТОПОЛЬ-2» про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено.    Суд усунув перешкоди ОСОБА_3 (до укладення шлюбу – ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у користуванні власністю, а саме – приміщенням АДРЕСА_1 , наступним чином: зобов`язати Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ТОПОЛЬ-2»  звільнити приміщення АДРЕСА_1 та стягнув з  ОСББ «ТОПОЛЬ-2»  на користь ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3  понесені ними судові  витрати у розмірі 699, 00 гривень.
В апеляційній скарзі адвокат Верговський Олександр Володимирович в інтересах відповідача, ОСББ «ТОПОЛЬ-2», просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити в нове рішення про відмову у задоволені позову, посилаючись порушення судом норм процесуального та матеріального права.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно. 
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 13 грудня 2021 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні  та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий  спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані  з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Статтями  316, 317, 319, 321 ЦК України визначено, що право власності – це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність зобов`язує, держава не втручається в здійснення власником права власності 
Судом першої інстанції встановлено, що 20 січня 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Альянс-Жилстрой» та ОСОБА_3 (до укладання шлюбу ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , було укладено договір №48/1 купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення в об`єкті будівництва – приміщення №1 під офіс, площею 37,60 кв.м., розташоване в об`єкті будівництва в цокольному поверсі за будівельною адресою: АДРЕСА_2 . Того ж дня ТОВ «Альянс-Жилстрой» передав позивачам за актом прийому-передачі майнові права на дане   нежитлове приміщення.
01 лютого 2012 року між управлінням капітального будівництва Одеської міської ради та ТОВ «Альянс-Жилстрой» було укладено додаткову угоду про зупинення контракту №38-05 від 20.02.2005р. у зв`язку з неналежним виконанням ТОВ «Альянс- Жилстрой» договірних зобов`язань по будівництву житлових будинків перед УКБ Одеської міської ради та інвесторами (фізичними та юридичними особами), всі підрядні договори, укладені ТОВ «Альянс-Жилстрой» були припинені шляхом підписання відповідної додаткової угоди.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.08.2015 року, що набрало законної сили 01 вересня 2015 року, по справі №523/239/15 за ОСОБА_3 (до укладання шлюбу ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнано право на отримання в натурі після будівництва житлового будинку й та введення його в експлуатацію та відповідної реєстрації в установленому порядку - нежилого приміщення № 1, розташованого в цокольному поверсі житлового будинку за будівельною адресою - АДРЕСА_2 , загальною площею 37,60 кв.м.
Після закінчення будівництва будинку та введення його в експлуатацію, вказаному вище об`єкту було присвоєно адресу: АДРЕСА_3 , нежитлове приміщення №101.
На даний час позивачі є співвласниками приміщення АДРЕСА_1 , яке належить їм на праві спільної часткової власності.
Право власності зареєстровано відповідно до вимог чинного законодавства, про що свідчить Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію  права власності.
Дане нежитлове приміщення займає ОСББ «ТОПОЛЬ-2», чим чинить перешкоди позивачам у користуванні об`єктом нерухомого майна, що належить їм на праві спільної часткової власності.
З метою усунення перешкод у користуванні власністю позивачі направили відповідачу вимогу від 05.06.2018 року, однак відповідач не реагує належним чином на вимоги позивачів та не звільняє приміщення.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що  позовні вимоги правомірні та обґрунтовані, регулюються нормами ст. ст. 29, 317, 391 ЦК України, оскільки вказане приміщення належить позивачам на праві власності на законних підставах.  
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог    пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та  швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року  у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але  це не може сприйматись як вимога  надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент.  Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того,  необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див.  «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v.  Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює,  що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний  з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях  судів  та інших органів з вирішення  спорів мають бути належним чином зазначені підстави,  на яких вони ґрунтуються. Хоча  пункт  1  статті  6  Конвенції зобов`язує  суди обґрунтовувати свої рішення,  його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра,  до якої суд має виконати  обов`язок  щодо обґрунтування  рішення, може  бути різною  в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9  грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін,  орган влади зобов`язаний виправдати  свої  дії,  навівши  обґрунтування  своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.  Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення   обґрунтованого   рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване  рішення  дає  стороні  можливість  оскаржити  його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення  обґрунтованого рішення  може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам  та помилково застосував норми матеріального права.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Однак, позивачі  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  не довели належним чином підстави позову, а саме те, що  відповідач, ОСББ «ТОПОЛЬ-2», перешкоджає їм користуватися спірним нежитловим приміщенням №101 за адресою: АДРЕСА_3 , чим порушує право власності на вказане приміщення.
Так, у пункті 33 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз`яснив, що «застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. 
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57–59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. 
Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача». 
Заперечуючи проти позову, відповідач, ОСББ «ТОПОЛЬ-2», стверджував, що фактичним та юридичним місцезнаходженням юридичної особи Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ТОПОЛЬ-2» є адреса: Одеська область, м. Одеса, Дніпропетровська дорога, будинок 131, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи, ідентифікаційний код 33933275, дата проведення державної реєстрації 16 листопада 2005 року, номер запису про включення відомостей про юридичну особу до ЄДР: 1 556 120 0000 014630 (а.с. 69).
Тому, ОСББ «Тополь-2» ніколи не займало спірне нежитлове приміщення в будинку АДРЕСА_3 .
Будь-яких доказів того, що відповідач, ОСББ «Тополь-2», перешкоджає позивачам користуватися належним їм на праві власності спірним нежитловим приміщенням в матеріалах справи немає. Наявні у справі вимоги позивачів, направлені керівнику ОСББ «ТОПОЛЬ-2», про звільнення спірного нежитлового приміщення самі по собі не можуть служити підставою для задоволення позову. 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom)   від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня  2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правової висновок Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що позивачами не доведено належними, достатніми та достовірними доказами те, що є реальна небезпека порушення їх права власності зі сторони відповідача, ОСББ «ТОПОЛЬ-2». 
За своєю юридичною природою позов – це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в  порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав – це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.
Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також     у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси. 
У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання  про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
За таких підстав, судова колегія дійшла висновку про те, що  позивачами  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  в судовому засіданні не доведено належним чином те, що відповідач, ОСББ «ТОПОЛЬ-2», порушує їх право на спірне нерухоме майно, а тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України право позивачів не підлягає захисту судом.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові  від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України та норм матеріального права, а саме, статті 391 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1  ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про  відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

 п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу адвоката Верговського Олександра Володимировича в інтересах Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ТОПОЛЬ-2» задовольнити частково, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 січня  2019 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3   до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ТОПОЛЬ-2» про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити певні дії, відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 13 грудня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

                                                                                                                   А.І. Дришлюк 

                                                                                                                   Р.Д. Громік