Справа № 415/1009/21 
Провадження № 22-ц/810/630/21 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Лозко Ю.П. 
суддів - Луганської В.М., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання - Сінько А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційні скарги Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях, Луганської обласної прокуратури
на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08 червня 2021 року, ухваленого судом у складі судді Бароніна Д. Б. в приміщенні того ж суду
у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового розслідування та прокуратури,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Головне управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях
відповідач - Луганська обласна прокуратура
відповідач - Державна казначейська служба України

встановив:

У лютому 2021 року позивачка  ОСОБА_1 , звернулася до суду з вказаним вище позовом, який мотивний тим, що з 25 червня 2015 року по 29 квітня 2020 року (58 місяців 4 дні) відносно неї здійснювалось кримінальне переслідування за особливо тяжкою статтею Кримінального кодексу України, за якою передбачене покарання у вигляді позбавлення волі строком від 8 до 15 років з конфіскацією всього майна. Вважає, що з набранням законної сили виправдувальним вироком, в неї виникло право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування та прокуратури по притягненню до кримінальної відповідальності, яка виразивалась в тому, що позивачка протягом 58 місяців 4 днів перебувала в статусі підозрюваної та обвинуваченої, перебувала під вартою протягом 6 місяців, зазнала проведення обушку у себе та у батьків, накладення арешту на майно, втручання в особисте спілкування та переписку за допомогою мобільного телефону. Незаконні дії і рішення прокурора та слідчого завдали позивачці моральних страждань, призвели до погіршення її психологічного стану, вона не могла працювати та забезпечувати матеріально свою родину, також була змушена вживати заходів для захисту від незаконного обвинувачення, що призвело до зміни звичайного укладу життя. Під час перебування під вартою не могла вільно пересуватися, її було незаконно позбавлено волі.
З наведених підстав позову, просила суд стягнути з Державного бюджету України на її користь на відшкодування моральної шкоди в загальній сумі 1139400 гривень, з яких:- 348800 гривень за 58 місяців та 4 дні перебування під слідством та судом;- 360000 гривень за 6 місяців перебування під вартою; - 60000 гривень за незаконне повідомлення про підозру;- 12000 гривень за проведення двох обшуків;- 348000 гривень за накладення арешту на майно протягом 58 місяців та 4 днів;- 9800 гривень за проведення НСРД стосовно позивачки протягом 49 днів.
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08 червня 2011 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, суму в загальному розмірі 648780 гривень.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник відповідача Луганської обласної прокуратури посилаючись на обставини, що встановлені судом у даній справі, вказує про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
За доводами апеляційної скарги, висновки суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо відшкодування позивачці моральної шкоди є помиковими, оскільки останньою не надано жодних доказів на підтвердження факту заподіяння їй моральної шкоди і наявність підстав для її відшкодування; здійснення слідчих дій під час розслідування кримінальної справи, зокрема, обшуку за місцем фактичного проживання та за місцем реєстрації позивачки, накладення арешту на вилучене в ході особистого обшуку підозрюваної ОСОБА_1 майно, застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на підставі ухвал слідчого судді, відноситься до повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди; твердження позивачки стосовно моральних страждань взагалі доказами або посиланнями на будь - які конкретні обставини не підтверджені; заявлений позивачкою розмір позовних вимог на відшкодування моральної шкоди є неспівмірним з наведеними позивачкою підставими позову; обчислення судом строку кримінального переслідування позивачки протягом 58 місяців 4 дні, саме з 25 червня 2015 року по 29 квітня 2020 року є не вірним, оскільки притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину, а за наявними у справі матеріалами, позивачка перебувала під слідством і судом з 10 вересня 2015 року (направлення обвинувального акту до Сєвєродонецького міського суду ) по 17 жовтня 2018 року ( дата винесення Лисичанським міським судом виправдувального вироку) що складає 3 роки 1 місяць 7 днів або 37 місяців 7 днів, тому у разі встановлення судом підстав для відшкодування позивачці моральної шкоди з підстав наведених у позові і доведення зазначених обставин на які посилається остання, компенсація моральної шкоди не може перевищувати 223 400 гривень із розрахунку ( 37 місяців х 6000 ( мінімальна заробітна плата з 01 січня 2021 року) гривень = 222000 гривень, 6 000 гривень /30 днів х7 днів = 1400 гривень); розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення, проте, суд визначаючи розмір моральної шкоди та збільшуючи цей розмір у межах заявлених вимог, не послався на обставини чи докази, які цьому сприяли, а отже, без достатніх правових підстав та без наведення відповідних мотивів збільшив гранично визначений мінімальний розмір.
В апеляційній скарзі представник відповідача Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях посилаючись на обставини справи, вказує, що суд ухвалюючи оскаржуване рішення і частково задовольняючи позовні вимоги позивачки ОСОБА_1  неправильно застосував  норми матеріального права та порушив норми процесуального права, тому просили апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. 
За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим; позовна заява ОСОБА_1 не містить жодних посилань на порушення слідчим органів безпеки норм КПК України, та оскарження дій слідчого до прокурора або суду під час досудового слідства; заявлений до стягнення позивачкою ОСОБА_1 розмір моральної шкоди є значно завищеним та необґрунтованим; під час розрахунку моральної шкоди відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» необхідно виходити з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений на 1 січня календарного року, який відповідно до ст. 7 «Про Державний бюджет України на 2021 рік», складає - 2270 гривень, при цьому позивачкою не наведено жодних доказів та обґрунтувань стосовно визначених нею розмірів моральної шкоди за проведення конкретних слідчих дій та прийняття процесуальних рішень у кримінальному провадженні та щодо визначення суми відшкодування моральної шкоди у розмірі більшому, ніж зазначено у ч. 3 ст. 13 вказаного Закону.
Правом на відзив на апеляційні скарги позивачка не скористалася.
Інші учасники справи також правом на відзив не скористалися, представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
Заслухавши суддю - доповідача, доводи та пояснення представників учасників справи за доводами апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає скарги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом апеляційних скарг, відповідачі Луганська обласна прокуратура та Головне управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях не погоджуються з рішенням суду про часткове задоволення позовних вимогОСОБА_1 , щодо відшкодування моральної шкоди у зв`язку із тривалим перебуванням під слідством та судом, та за час перебування під вартою і наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури у визначеному судом розмірі, про що також зазначили під час апеляційного перегляду справи.
Отже, предметом апеляційного перегляду справи є рішення суду у вказаній частині.
В іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядається.
Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає.
Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно частини 1 статті 258-3 Кримінального кодексу України створення терористичної групи чи терористичної організації, керівництво такою групою чи організацією або участь у ній, а так само організаційне чи інше сприяння створенню або діяльності терористичної групи чи терористичної організації - караються позбавленням волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої.
Нормами статей 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до вимог 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 1167 ЦК України визначано, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;3) в інших випадках, встановлених законом.
За частинами 1, 2, 6, 7 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. 
Частиною 1 статті 130 КПК України передбачено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.
Згідно статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема:
- незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;
- незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Згідно пункту 1, 1-1 частини 1, частини 2 статті 2 вказаного вище Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.
Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.
Нормами статтей 3, 4 вищевказаного Закону встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.
Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Згідно частини 1 статті 12, статті 13 зазначеного Закону розмір заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.
Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
У статті 3 КПК України наведені такі визначення термінів:
досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності;
судове провадження - кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами.
За статтею 407 КПК України, апеляційний суд за наслідками апеляційного розгляду може, зокрема, скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок, скасувати вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Статтею 436 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги може, зокрема, скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції.
Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 6000 гривень.
Відповідно до частини 1 статті 25 Бюджетного кодексу України державне казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою КМУ від 15 квітня 2015 р. № 215 із змінами та доповненнями, Державна казначейська служба України (Казначейство) здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.
Верховним Судом у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 509/550/17 зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, в той час як обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом № 266/94-ВР не передбачено. Не можуть бути прийняті посилання на пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», оскільки на правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, дія вказаного Закону не поширюється.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд керувався наведеними вище нормами та положеннями, врахував вказані висновки Верховного Суду, і виходив з того, що поза всяким розумним сумнівом позивачка зазнала сильних та тривалих душевних страждань у зв`язку з недостатньо обґрунтованим перебуванням під слідством та судом в  період з 25 червня 2015 до 29 квітня 2020 року, тобто протягом 58 місяців та 4 дні, що призвело до погіршення її психологічного стану, необхідності вживати додаткові заходи для свого захисту, порушення звичайного способу життя, хвилюваннях тощо, і ці прояви сильних та тривалих душевних страждань є типовими для будь-якої звичайної людини, яка недостатньо обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, що є очевидним та не потребує додаткових доказів.
Вирішуючи питання про розмір коштів для компенсації моральної шкоди, суд виходив з того, що 58 місяців та 4 дні ( виходячи, що 4 дні = 13 % одного місяця, адже 4 складає 13,33 % від 30) отже, 58,13 місяців слід помножити на 6000 гривень, що складає 348780 гривень, і такий розмір компенсації моральної шкоди позивачки у зв`язку із тривалим перебуванням під слідством та судом (без урахування окремих душевних страждань внаслідок перебування під вартою) за недостатньо обґрунтованою підозрою та обвинуваченням у вчиненні особливо тяжкого злочину є справедливим, розумним, достатнім та співмірним із тривалістю та інтенсивністю душевних страждань, яких зазнала позивачка у зв`язку із перебуванням під слідством та судом. 
Щодо вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди за час її перебування під вартою в період з 25 червня 2015 по 25 грудня 2015 року, тобто протягом шести місяців, суд виходив з того, що під час перебування під вартою за недостатньо обґрунтованою підозрою чи обвинуваченням у вчиненні особливо тяжкого злочину особа зазнає вкрай сильних душевних страждань, і в цей час особа позбавлена права вільно пересуватися, обирати місце проживання, працювати, проживати у звичному для себе житлі, враховуючи, що соціальні та сімейні зв`язки особи в цей час примусово перериваються, особа змушена знаходитися у невластивому для себе соціальному і побутовому оточенні, та сам факт поміщення особи під варту за обвинуваченням у вчиненні особливо тяжкого злочину, як правило, негативно впливає на сприйняття цієї особи в суспільстві та завдає особі сильних душевних страждань, тому суд дійшов висновку, що ці вимоги слід задовольнити частково, і в рахунок компенсації душевних страждань позивачки слід окремо присудити 300 000 гривень, із розрахунку 50 000 гривень за кожен місяць перебування під вартою.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а доводи апеляційних скарг цих правильних висновків суду не спростовують. 
За вимогами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Судом першої інстанції встановлені та матеріалами справи підтверджуються такі факти та обставини справи. 
07 травня 2015 року ухвалою слідчого судді Апеляційного суду Харківської області було надано дозвіл у кримінальному провадженні № 22015130000000149 на зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж щодо змісту розмов, текстових повідомлень та деталізацій з`єднань за номерами телефонів НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 протягом двох місяців з дня отримання дозволу, тобто до 07 липня 2015 року.
09 червня 2015 року старшим оперуповноваженим 1 відділу ГВ КР УСБУ в Луганській області було складено протокол за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж стосовно абонента ОСОБА_1 , яка використовує телефонний номер НОМЕР_4 . У протоколі викладений зміст деяких розмов абонента « ОСОБА_1 » ( НОМЕР_5 ) з іншими абонентами 20 травня 2015, 30 травня 2015, 03 червня 2015, 04 червня 2015.
18 червня 2015 року слідчим відділом Управління СБ України в Луганській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 22015130000000301 за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 258-3 КК України.
22 червня 2015 року ухвалою слідчого судді Апеляційного суду Харківської області було дозволено використання у кримінальному провадженні № 22015130000000301 протоколу за результатами негласної слідчої (розшукової) дії від 09 червня 2015 року та компакт-диску до нього, отриманих у кримінальному провадженні № 22015130000000149.
25 червня 2015 року ОСОБА_1 була затримана слідчим в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.258-3 КК України. Цього ж дня їй було повідомлено про підозру у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення. 
25 червня 2015 роу на підставі ухвали Сєвєродонецького міського суду Луганської області стосовно позивачки було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 25 серпня 2015 року.
30 червня 2015 року ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області накладено арешт на майно ОСОБА_1 - мобільний телефон марки «Gsmart GS 202+» чорного та білого кольору, моноблок, сім-карту оператора мобільного зв`язку «МТС», карту пам`яті Micro SI об`ємом 16 gb з номером 9173 ВА 16 G 09DS2 .
10 липня 2015 року на підставі ухвали Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 червня 2015 року проведено обшук в домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .
21 липня 2015 року на підставі ухвали Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 червня 2015 року проведено обшук в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 
17 серпня 2021 року ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області було продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_1 до 22 вересня 2015 року.
22 вересня 2015 року ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області було продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_1 до 20 листопада 2015 року.
18 листопада 2015 року ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області було продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_1 до 16 січня 2016 року.
25 грудня 2015 року вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області ОСОБА_1 визнано невинуватою за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України та виправдано через недоведеність наявності в її діяннях складу кримінального правопорушення. Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_1 у вигляді тримання під вартою було скасовано. Також, було скасовано арешт на майно позивачки, який був накладений ухвалою від 30 червня 2015 року.
24 березня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Луганської області вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 грудня 2015 року скасовано, призначено новий розгляд у суді першої інстанції.
17 жовтня 2018 вироком Лисичанського міського суду Луганської області ОСОБА_1 було знову изнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні та виправдано за недоведеністю в її діянні складу кримінального правопорушення. Також, було скасовано арешт на майно позивачки, який був накладений ухвалою від 30 червня 2015 року.
25 березня 2019 року ухвалою Луганського апеляційного суду вищевказаний вирок Лисичанського міського суду Луганської області залишено без змін. 
29 квітня 2020 року постановою Верховного Суду вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 17 жовтня 2018 року та ухвалою Луганського апеляційного суду від 25 березня 2019 року стосовно ОСОБА_1 залишені без змін.
Отже, судом вірно встановлено, що позивачка ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом в період з 25 червня 2015 до 29 квітня 2020 року, тобто протягом 58 місяців та 4 днів, оскільки 25 червня 2015 року була затримана слідчим та в цей же день їй було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, що є особливо тяжким злочином. 
В подальшому судами першої інстанції стосовно ОСОБА_1 двічі ухвалювалися виправдувальні вироки, та 29 квітня 2020 року постановою Верховного Суду виправдувальний вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду залишені без змін.
Доказів на спростування вказаного суду апеляційної інстанції не надано.
Підсумовуючи вище наведене, колегія суддів вважає вірними і обґрунтованими висновки суду про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , і наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури у визначеному судом розмірі у сумі 648 780 гривень, з наведених вище підстав.
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Доказів які б спростували висновки суду скаржниками не надано.
Доводи апеляційної скарги Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про те, що під час розрахунку моральної шкоди відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» суд мав враховувати розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений на 1 січня календарного року, який відповідно до ст. 7 «Про Державний бюджет України на 2021 рік», складає - 2270 гривень, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд враховуючи вказані вище висновки Верховного Суду викладені у постанові від 18 грудня 2019 року вірно виходив з розміру мінімальної заробітної плати, що був чинним на час вирішення даної справи та складав 6000 гривень на місяць, при цьому зазначивши, що дія пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» не поширюється на правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Інші доводи апеляційних скарг за своїм змістом та суттю загалом є запереченнями проти позовних вимог ОСОБА_1 , викладеними у відзивах на позовну заяву, і зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановленних обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, яким суд надав належну правову оцінку. 
Отже, доводи скарг відповідачів не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги відповідачів залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін, оскільки доводи апеляційних скарг правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях, Луганської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08 червня 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Дата складення повної постанови - 27 вересня 2021 року.

Головуючий                                                                       Ю.П. Лозко

Судді:                 В.М. Луганська

                                                                       М.В. Назарова