Ухвала
Іменем України
15 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 462/5006/19
провадження № 61-17484ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 13 квітня 2021 року 
та постанову Львівського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору довічного утримання недійсним,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
про визнання договору довічного утримання недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 78 років померла сестра ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина на все її майно, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1 .
10 червня 2019 року нотаріусом заведено спадкову справу, з якої стало відомо, що вказана квартира сестри позивача належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання, посвідченого 08 квітня 2019 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юрчук І. А.
Посилаючись на те, що таке розпорядження ОСОБА_5 своїм майном не відповідало її волі, оскільки стороннього утримання вона не потребувала, так як отримувала пенсію і мала власні заощадження, а критичний стан її здоров`я не дозволяв їй приймати розсудливі рішення та в повній мірі розуміти значення своїх дій та їх наслідки, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір довічного утримання від 08 квітня 2019 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юрчук І. А.
Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 13 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Львівського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року рішення Залізничного районного суду міста Львова від 13 квітня 2021 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не доведено належними 
та допустимими доказами, що оспорюваний договір довічного утримання укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для 
ОСОБА_5 умовах, та, що її волевиявлення не відповідало внутрішній волі. Тому підстави для визнання недійсним спірного правочину відсутні.
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2021 року,  ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України 
(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Суди встановили, що ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка з 2013 року проживала одна у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1 . Її рідна сестра ОСОБА_1 та племінниця ОСОБА_4 проживали у місті Харкові, а племінник 
ОСОБА_3 - у селі Баланівка Вінницької області.
11 лютого 2019 року ОСОБА_5 уклала нотаріально посвідчений заповіт, яким заповіла все своє майно своєму племіннику ОСОБА_3 .
Відповідно до листа заступника головного лікаря 5-ої міської клінічної поліклініки міста Львова, 05 липня 2018 року ОСОБА_5 оформлено медичний висновок про здатність до самообслуговування та потребу в сторонній допомозі на підставі діагнозу: остеохондроз з больовим синдромом, порушення функції ходи.
ОСОБА_5 була інвалідом ІІІ групи за загальним захворюванням, хворіла, внаслідок чого потребувала постійної сторонньої допомоги та утримання.
Також судами встановлено, що ОСОБА_5 внаслідок зазначеного вище захворювання останні два роки потребувала постійної сторонньої допомоги та утримання. 15 лютого 2019 року ОСОБА_5 була перевезена племінником ОСОБА_3 у село Баланівка Вінницької області, 
а 28 березня 2019 року повернулась додому у місто Львів. З того часу ОСОБА_2 здійснювала постійний догляд за тяжко хворою ОСОБА_5 
08 квітня 2019 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юрчук І. А., зареєстрований в реєстрі № 528, відповідно до пункту 3.3 якого ОСОБА_5 передала у власність 
ОСОБА_2 квартиру 
АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим ОСОБА_2 зобов`язалася надавати 
ОСОБА_5 довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування), що включає в себе: забезпечення відчужувача харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами на підставі рецептів, виданих лікарями, але не може перевищувати 12 000 грн на рік; надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників; надання будь-якої іншої допомоги, що стосується догляду відчужувача (прибирання, готування їжі, догляд у випадку хвороби).
Згідно з пунктами 3.4., 4.3.3 договору довічного утримання до обов`язків набувача також входить виконання додаткових доручень відчужувача, необхідних для забезпечення її належним доглядом. У разі смерті відчужувача до обов`язків набувача входить обов`язок поховати відчужувача згідно християнських традицій.
В тексті договору зазначено, що дієздатність сторін перевірено, договір підписано у присутності нотаріуса.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла у віці 78 років.
Згідно з висновком причиною смерті ОСОБА_5 є хронічна серцево-судинна недостатність ІІІ ступеня.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 підставою звернення до суду за захистом своїх порушених прав зазначала те, що при укладенні спірного договору внаслідок недобросовісних дій ОСОБА_2 було порушено волю ОСОБА_5 щодо розпорядження своїм майном.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року 
у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) викладено висновок про те, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним та настання відповідних наслідків: відповідність змісту правочину вимогам закону, додержання встановленої форми правочину, правоздатність сторін правочину, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Статтею 233 ЦК України (яка визначена правовою підставою позову) унормовані правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини. За приписами наведеної норми правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.
За змістом статті 233 ЦК України ознаками правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, під впливом тяжкої для неї обставини і добровільно, тобто особа усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Для кваліфікації правочину за статтею 233 ЦК України необхідна обов`язкова наявність двох умов у сукупності: тяжких обставин і вкрай невигідні умови вчинення правочину. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин). 
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 27 вересня 2019 року у справі № 754/12192/16-ц (провадження № 61-17621св18).
При цьому апеляційний суд застосував правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, про те, що наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.
Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
Разом з тим, до суду з позовом звернулася особа, яка вважала себе спадкоємцем померлої ОСОБА_5 .
Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом 
з урахуванням всіх обставин справи.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду 
від 07 липня 2021 року у справі № 523/11471/19 (провадження 
№ 61-9740ск21).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України).
Суди врахували, що ОСОБА_5 була інвалідом ІІІ групи за загальним захворюванням, хворіла, внаслідок чого потребувала постійної сторонньої допомоги та утримання.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що ОСОБА_5 добровільно уклала оспорюваний договір довічного утримання належного їй нерухомого майна та була ініціатором цього правочину, а обставини, якими ОСОБА_1 обґрунтувала свій позов, не дають підстав вважати, що укладення нею договору відбулося під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних для неї умовах, суди дійшли правильного висновку про недоведеність позовних вимог і обґрунтовано відмовили у їх задоволенні.
Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник послався на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі 
№ 219/6385/16-ц (провадження № 61-32418св18), від 22 травня 2019 року 
у справі № 234/3341/15-ц (провадження № 61-30536св18), від 09 вересня 2020 року у справі № 522/12495/17 (провадження № 61-20765св19) 
та від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/21068/14-ц (провадження 
№ 61-44752св18), а також у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16.
У постанові Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі 
№ 219/6385/16-ц (провадження № 61-32418св18) вказано, що, відмовляючи у задоволенні позову, суди встановили відсутність введення позивача в оману та виходили з того, що у судовому засіданні нотаріус, який посвідчував оспорювані договори купівлі-продажу, пояснив, що перед посвідченням вказаних договорів купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки, нею було роз`яснено сторонам всі права, обов`язки та правові наслідки правочинів, які будуть вчинятися. Після чого сторони особисто, в її присутності, прочитали та підписали договори. При цьому ОСОБА_6 усвідомлювала значення своїх дій, на стан здоров`я не скаржилася. Під час підписання договорів жодна із сторін не вказувала на те, що умови договорів викладені не вірно, або не відповідають дійсним намірам сторін, не заявляла про те, що договори вчиняються нею внаслідок обману, тяжких обставин, під впливом яких вона вчиняє ці правочини, і жодна із сторін не перебувала під час посвідчення договорів у стані хвороби, не підписувала договори під примусовим впливом та усвідомлювала значення своїх дій і могла керувати ними.
У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі 
№ 234/3341/15-ц (провадження № 61-30536св18) предметом первісного позову є визнання частково недійсними рішення Вииконавчого комітету Краматорської міської ради, свідоцтва про право власності, договору купівлі-продажу квартири, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та поділ майна; зустрічного позову - визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частини квартири.
У постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі 
№ 522/12495/17 (провадження № 61-20765св19) зазначено, що договір довічного утримання вчинено позивачем, який є людиною похилого віку на наступний день після смерті його дочки та напередодні її поховання, без його волевиявлення внаслідок застосування до нього психологічного тиску 
з боку відповідача, а тому цей договір є недійсним. 
У постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі 
№ 755/21068/14-ц (провадження № 61-44752св18) вказано, що позивачем не доведено тієї обставини, що договір довічного утримання було вчинено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, або під впливом помилки. Позивачем також не доведено, що вказаний правочин порушує публічний порядок та вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. 
Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
Отже, посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновків, які були викладені у постановах Верховного суду України від 10 грудня 2018 року у справі № 219/6385/16-ц (провадження 
№ 61-32418св18), від 22 травня 2019 року у справі № 234/3341/15-ц (провадження № 61-30536св18), від 09 вересня 2020 року у справі 
№ 522/12495/17 (провадження № 61-20765св19) та від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/21068/14-ц (провадження № 61-44752св18) 
є безпідставними, оскільки у цих постановах Верховним Судом встановлено обставини, відмінні, від тих, які встановлено в оскаржуваних судових рішеннях суду у справі, що переглядається.
Доводи касаційної скарги про неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, колегія суддів відхиляє, оскільки вказана постанова була предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
З урахуванням наведеного висновки судів першої та апеляційної інстанцій в цій справі не суперечать висновкам суду касаційної інстанції, викладеним у вищезазначених постановах Верховного Суду України та Верховного Суду, оскільки у справі, яка переглядається, судами на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що позивачі розуміли та усвідомлювали умови укладених договорів, їх зміст та правову природу, волевиявлення позивачів було вільним і відповідало їх внутрішній волі саме на укладення договору дарування. Тобто обставини, встановлені судами в цій справі, відрізняються від обставин, встановлених у справах, на судові рішення в яких послалася заявник. В силу вимог статті 400 ЦПК України переоцінка доказів не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18)).
У справі, яка переглядається, колегія суддів, проаналізувавши зміст судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, дійшла висновку, що судами були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується 
у Верховному Суді, може бути більш формальною.
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору довічного утримання недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 13 квітня 
2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 жовтня 
2021 року, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                І. М. Фаловська
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук