15.12.21
22-ц/812/2140/21
Провадження № 22-ц/812/2140/21         

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року                                             м. Миколаїв
                                                                                  справа № 490/2661/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого Тищук Н. О.,
       суддів Кушнірової Т. Б., Лівінського І. В., 
       із секретарем Калашник А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»
на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 11 травня 2021 року суддею Черенковою Н.П. в приміщенні цього ж суду, (повне рішення складено цього ж дня), у цивільній справі за позовом 
ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, 

У С Т А Н О В И В:
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ «Дельта Банк» про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.
Позивач зазначав, що 11 вересня 2014 року уклав з ПАТ «Дельта Банк» договори банківського вкладу № 0000700868084 на суму 50000 доларів США та № 10003008630462 на суму 2 100 000,00 грн. До зазначених договорів було укладено додаткові угоди, якими була встановлена індивідуальна відсоткова ставка - за більш високим відсотком ніж іншим вкладникам банку. 02 березня 2015 року Постановою Правління НБУ ПАТ "Дельта Банк" віднесено до категорії неплатоспроможних". Цього ж дня виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк" з 03 березня 2015 року, та призначено уповноважену особу Фонду гарантування на здійснення тимчасової адміністрації в АТ "Дельта Банк". 02 жовтня 2015 року прийнято рішення про початок процедури ліквідації АТ "Дельта Банк" та делегування уповноваженій особі повноважень ліквідатора банку на два роки з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно. 21 січня 2016 року він отримав довідку про включення його до Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ "Дельта Банк" на загальну суму 4 395 853,78 грн, у тому числі: до четвертої черги - 130 274, 97 грн та до сьомої черги - 4 265 578, 81 грн та зазначено, що задоволення кредиторських вимог буде здійснюватися у строки та у розмірах, визначених ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та в черговості, що передбачена пунктом 4 частини першої статті 52 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
Посилаючись на те, що на дату складання реєстру акцептованих вимог кредиторів - 11 січня 2016 року, діяла норма частини 1 статті 52 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якою передбачено віднесення вимог вкладників - фізичних осіб до четвертої черги кредиторів, позивач просив:
визнати протиправними дії ПАТ "Дельта Банк" щодо включення суми його вкладу 4 265 578, 81 грн до сьомої черги кредиторів. 
зобов`язати ПАТ "Дельта Банк" внести зміни в реєстр акцептованих кредиторських вимог на відшкодування коштів при ліквідації ПАТ "Дельта Банк" і включити його до четвертої черги такого реєстру на загальну суму 4 395 853,78 грн.
Представник відповідача у поданому відзиві позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що вкладник набуває право на отримання гарантованої суми відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду, в межах граничного розміру, після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та про ліквідацію банку. Укладені з позивачем договори є договорами банківського вкладу (депозиту), за якими держава не гарантує відшкодування коштів, оскільки вклад було розміщено на індивідуальних умовах - підвищена відсоткова ставка. Саме з цієї підстави кредиторські вимоги позивача були віднесені до акцептованих вимог кредиторів сьомої черги.
У запереченнях на відзив ОСОБА_1 вважав доводи відповідача необґрунтованими, оскільки законодавством не визначено будь-яких обмежень чи іншого порядку повернення вкладів для осіб, договори з якими укладались за індивідуальними умовами. 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2021 року позов задоволено, визнано протиправними дії ПАТ «Дельта Банк» щодо включення ОСОБА_1 до реєстру акцептованих вимог кредиторів до сьомої черги у сумі 4 265 578, 81 грн. Зобов`язано банк внести зміни в реєстр акцептованих кредиторських вимог на відшкодування коштів при ліквідації ПАТ «Дельта Банк» і включити ОСОБА_1 до четвертої черги такого реєстру на загальну суму 4 395 853, 78 грн.
В апеляційній скарзі представник відповідача просив рішення скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що для правовідносин, які виникають під час тимчасової адміністрації банку або ліквідації банку, яку здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку, пріоритетними є норми ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». За нормами цього Закону уповноважену особу Фонду гарантування вкладів наділено винятковими повноваженнями, реалізація яких має на меті захист прав і законних інтересів фізичних осіб - вкладників банків, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відповідно до Закону розроблено Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, яке було затверджене рішенням виконавчої дирекції Фонду від 09 серпня 2012 року (далі - Положення № 14). Згідно пунктів 3, 4 розділу ІІІ цього Положення Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання рішення про відкликання банківської ліцензії, формує та подає до Фонду, зокрема перелік осіб, які на індивідуальній основі отримують від банку проценти за вкладом на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайні. Отже, позивач ОСОБА_1 включений до сьомої черги кредиторів на підставі вимог статті 52 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на помилкове тлумачення відповідачем правил статті 52 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки зокрема пунктом 4 цієї статті визначено, що вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, відносяться до четвертої черги, а до сьомої черги відносяться інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом.
У судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 підтримав свої позовні вимоги та доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.
Представник відповідача участі у судових засіданнях не приймав, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 11 вересня 2014 року уклав з ПАТ «Дельта Банк» договори банківського вкладу № 0000700868084 на суму 50000 доларів США та № 10003008630462 на суму 2 100 000,00 грн. Процентна ставка за договорами встановлена на рівні 10, 25 процентів (а.с. 78, 80).
Цього ж дня до цих договорів укладено додаткові угоди, якими встановлена індивідуальна відсоткова ставка на рівні 11, 25 процентів (а.с. 79, 81).
02 березня 2015 року Постановою Правління НБУ ПАТ "Дельта Банк" віднесено до категорії неплатоспроможних". Цього ж дня виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк" з 03.03.2015 року, та призначено уповноважену особу Фонду гарантування на здійснення тимчасової адміністрації в АТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. 02 жовтня 2015 року прийнято рішення про початок процедури ліквідації АТ "Дельта Банк" та делегування Кадирову В.В. повноважень ліквідатора банку на два роки з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно.
02 березня 2015 року Постановою Правління НБУ ПАТ "Дельта Банк" віднесено до категорії неплатоспроможних". 
Цього ж дня виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк" з 03 березня 2015 року, та призначено уповноважену особу Фонду гарантування на здійснення тимчасової адміністрації в АТ "Дельта Банк".
02 жовтня 2015 року прийнято рішення про початок процедури ліквідації АТ "Дельта Банк" та делегування уповноваженій особі повноважень ліквідатора банку на два роки з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно.
Листом від 21 січня 2016 року банк повідомив ОСОБА_1 про те, що його включено до Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ "Дельта Банк" на загальну суму 4 395 853,78 грн, у тому числі: до четвертої черги - 130 274, 97 грн та до сьомої черги - 4 265 578, 81 грн. Одночасно зазначено, що задоволення кредиторських вимог буде здійснюватися у строки та у розмірах визначених ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та в черговості, що передбачена пунктом 4 частини першої статті 52 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (а.с. 5).
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до пункту 6 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів" ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. 
Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.
Згідно з пунктом 16 статті 2 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 46 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.
Відповідно до частини першої статті 26 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.
Запровадження тимчасової адміністрації у банку та початок процедури ліквідації унеможливлює виплату коштів за договором банківського вкладу в інший спосіб, аніж це передбачено положеннями ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Відкликання Національним банком України банківської ліцензії ПАТ "Дельта Банк" та ініціювання процедури його ліквідації як юридичної особи зумовило для позивача настання відповідних правових наслідків, зокрема виникнення спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення в порядку та черговості, передбачених ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому задоволення вимог окремого кредитора, визнаних в межах ліквідаційної процедури банку, але заявлених до стягнення в іншому порядку, не допускається, оскільки це має наслідком порушення рівності прав вкладників банку та порушує принципи виведення неплатоспроможного банку з ринку.
Подібні за змістом висновки щодо застосування норм матеріального права викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 
2018 року у справі № 910/23398/16 і від 22 серпня 2018 року у справі № 559/1777/15-ц. 
Частиною першою статті 48 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено повноваження уповноваженої особи Фонду, яка з дня свого призначення, зокрема складає реєстр акцептованих вимог кредиторів та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.
При цьому, після затвердження переліку вимог кредиторів їх задоволення здійснюється в порядку, встановленому статтею 52 Закону.
Відповідно до статті 52 Закону, кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: 
1) зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю громадян; 
2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 
3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону, витрат, пов`язаних із консолідованим продажем активів Фондом; 
4) вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; 
5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування, а також для забезпечення повернення банкнот і монет, переданих Національним банком України на зберігання та для проведення операцій з ними; 
6) вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, платежі яких або платежі на ім`я яких заблоковано; 
7) вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов`язаними особами банку; 
8) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; 
9) вимоги кредиторів банку (фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, а також юридичних осіб), які є пов`язаними особами банку; 
10) вимоги за субординованим боргом. 
Відповідно до частини другої статті 1058 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) встановлено, що договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст. 633 цього Кодексу).
В частинах першій і другій статті 633ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними (ч.6 ст. 633 ЦК України).
Пропозиція банку укласти договір на однакових для всіх умовах, є публічною офертою, а сам договір - договором приєднання. Публічна оферта - це адресована невизначеному колу осіб пропозиція, яка містить всі істотні умови договору та з якої вбачається воля оферента укласти договір на зазначених у пропозиції умовах з кожним, хто відгукнеться. Згідно із частиною першою статті 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.
Якщо будь-хто може скористатися спеціальною пропозицією банку, яка не змінюється під конкретного вкладника, відповідні депозитні договори є такими, що укладаються на звичайних умовах. Вклади, розміщені в рамках проведення будь-яким банком спеціальних пропозицій, акцій або надання бонусних процентів, не можна віднести до таких, що розміщені на індивідуальних, більш вигідних умовах, якщо за умовами проведення акцій цю пропозицію було розраховано на широке необмежене коло осіб, і будь-хто міг скористатися нею.
Програми лояльності або спеціальні пропозиції, які передбачають додавання певних процентів на депозит у зв`язку з пролонгацією договору, соціальним статусом вкладника (пенсіонери, студенти, тощо), акції під певні свята, є публічним пропозиціями, розрахованими на необмежене коло осіб.
Системний аналіз наведених норм дає підстави вважати, що умови договору банківського вкладу повинні бути однаковими для всіх вкладників, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно, до осіб, які мають надані законом пільги, банк може застосувати більш сприятливі договірні умови, аніж до інших вкладників, і особа має усвідомлювати, що при наявності таких пільг, банком до неї застосовані саме такі (більш сприятливі) умови.
У свою чергу, вклад, розміщений на індивідуальній основі або на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайні, може вважатися лише вкладом, який запропонований окремій особі на підставі, зокрема, окремих рішень уповноважених осіб банку тощо, тобто такі умови не пропонуються публічно невизначеному колу осіб. У разі неприйняття банком будь-яких документів, у яких фіксуються пільги для певних клієнтів банку (відсутності доказів), такі умови договору не можна вважати індивідуальними.
Тобто, отриманню індивідуальних депозитних ставок повинна передувати підстава, зокрема, або письмове звернення з проханням встановити йому індивідуальну ставку, яка не міститься в публічних пропозиціях банку, вказуючи при цьому на аргументи, які можуть слугувати підставою для встановлення процентів на більш сприятливих договірних умовах, або інформація банку про певні акції для конкретних осіб, які визначені банком.
Розглянувши звернення вкладника, уповноважена особа або колегіальний орган банку має право прийняти рішення про нарахування процентів за індивідуальною ставкою саме цьому вкладнику. Таке рішення фіксується документально з подальшим обов`язковим відображенням його в тексті депозитного договору.
Підписуючи депозитні договори, вкладники розраховують на те, що їх вклади будуть гарантуватися Фондом, тобто дії банку з неповернення вкладів нівелюють саму мету та призначення таких договорів.
Між тим, як встановлено судом першої інстанції, будь-яких пільг позивач не мав і не повідомляв банк про обставини, які б надавали йому можливість отримати від банку фінансові привілеї.
Так само позивач не звертався до банку з клопотаннями встановити йому на індивідуальній основі процентну ставку, а банк не приймав відповідних рішень щодо позивача; в депозитному договорі не вказується, що спеціальна ставка встановлена на індивідуальній основі або на більш сприятливих умовах ніж інші.
Таким чином, колегія суддів не погоджується з доводами апелянта, що укладення сторонами додаткових угод, якими внесені зміни в основний договір, слід вважати укладеними на індивідуальних умовах, оскільки банк не довів, що такі умови відрізняються від умов для широкого кола осіб.
Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги вкладників-фізичних осіб у частині, що перевищує гарантовану суму відшкодування за вкладом, сплачену вкладнику Фондом, задовольняються у четверту чергу (пункт 4 частина перша статті 52 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб), а віднесення частини грошових вимог позивача у розмірі 4 265578, 81 грн АТ «Дельта Банк» до сьомої черги задоволення акцептованих вимог кредиторів не відповідає чинному законодавству України, а тому є незаконним.
Приведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.
За такого колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який при вирішенні спору по суті правильно застосував до даних правовідносин норми матеріального та процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        Н.О.Тищук

Судді:                                                Т.Б.Кушнірова

       І.В.Лівінський

--------------------------------
Повну постанову складено 15 грудня 2021 року