Номер провадження: 22-ц/813/9020/21 
Номер справи місцевого суду: 521/3147/21
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І. А.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Гірняк Л.А., Цюри Т.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 червня 2021 року, постановленого під головуванням судді Бобуйка І.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про стягнення матеріальної шкоди, -
в с т а н о в и в:
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 203 585,67 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, витрат на проведення експертного дослідження у розмірі 2500 грн., а також судових витрат.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що 01 грудня 2020 року о 13 годині 59 хвилин у м. Одеса сталася дорожньо-транспортна пригода між автомобілем «Hyundai» Н200, д.н.з НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобілем «Kia Sportage», д.н.з НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .
Винним у вказаній ДТП визнаний ОСОБА_2 . На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «СК АКСО-Донбас Північний», ліміт відповідальності складає 130 000 грн. 06.01.2021 року страховиком було здійснено виплату страхового відшкодування.
Позивачка вважає, що матеріальна шкода, що підлягає стягненню з відповідача, з урахуванням ліміту відповідальності страховика складає 203 585 грн.
Також позивачка вважає, що різниця між фактичним розміром матеріальної шкоди, що завдана в результаті дорожньо-транспортної пригоди та страховою виплатою мають бути відшкодовані винуватцем ДТП, ОСОБА_2 .
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 червня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якої просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначила, що рішення суду порушує її право на компенсацію завданої шкоди та ґрунтується на припущеннях того, що виплата страхового відшкодування могла бути більшою ніж ліміт. Також зауважила, що відповідачем не заперечувався ліміт відповідальності страховика та не надавались докази наявності інших договорів страхування.
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення місцевого суду не відповідає вказаним вимогам.
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем, не виконаний процесуальний обов`язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема, що ліміт відповідальності ПрАТ «СК АКСО ДС» складає 130 000 грн., та що страховиком 06.01.2021 року було здійснено виплату страхового відшкодування позивачці саме у розмірі цієї суми.
А тому, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на відповідача, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Однак, з таким висновком суду, колегія суддів не погоджується за наступних підстав.
Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що 01 грудня 2020 року о 13 годині 59 хвилин ОСОБА_2 у м. Одеса, рухаючись по вул. Святослава Ріхтера з боку вулиці Гранатна керуючи транспортним засобом «Hyundai» Н200, д.н.з НОМЕР_1 при проїзді регульованого перехрестя з вул. Туристська, здійснив перетин перехрестя на заборонений сигнал світлофора, внаслідок чого відбулось зіткнення з автомобілем «Kia Sportage», д.н.з НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який здійснював рух по вулиці Туристська з боку вул. Квітнева на зелений сигнал світлофора, який дозволяє рух.
Згідно постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 11.01.2021 року по справі № 521/20958/20, винним у вказаній ДТП визнаний ОСОБА_2 . Постанова набрала законної сили, сторонами не оскаржувалась (а.с.38).
Власником автомобілю, марки «Kia Sportage» д.н.з НОМЕР_2 є ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 07.02.2017 року.
Відповідно до Висновку експерта № 6928 від 26.12.2020 р. виконаного судовим експертом Федотовим Ф.В., вартість матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля «Kia Sportage», д.н.з НОМЕР_2 , пошкодженого при ДТП 09.11.2020 р. становить 333 585,67 грн., яка складається з суми відновленого ремонту та величини втрати товарної вартості (а.с. 9-32).
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована в ПрАТ «СК АКСО-Донбас Північний» з лімітом відповідальності 130 000 грн. (а.с.37).
В своєму позові ОСОБА_1 , зазначає, що ПрАТ «СК АКСО-Донбас Північний» здійснено розрахунок страхового відшкодування та їй виплачено 130 000 грн. страхового відшкодування.
Також колегія суддів звертає увагу, на те, що відповідачем ОСОБА_2 не заперечувалась сума страхового відшкодування в розмірі 130 000 грн., що підтверджується матеріалами справи, в яких відсутнє заперечення з приводу зазначеної суми.
Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).
За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вина відповідача та отримання позивачем від страховика суми страхового відшкодування у розмірі 130 000 грн.
Предметом спору є недостатність, на думку позивача, суми страхового відшкодування для відновлення пошкодженого транспортного засобу у розмірі 309 281 грн. 86 коп. та величини втрати товарної вартості у розмірі 24 303,81 грн.
Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Оскільки, вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із ОСОБА_2 , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням (309281, 86 – 130000 = 179281,86 грн.).
Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19).
Що стосується стягнення величини втрати товарної вартості у розмірі 24303 грн. 81 коп., колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Згідно з пунктом 2.4 Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі – КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).
Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.
Отже, за змістом вказаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).
Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості – це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.
Пунктом 8.6 Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.
Отже, показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 16 грудня 2015 р. по справі №6-760цс15.
За таких обставин, саме ОСОБА_2 , як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити ОСОБА_1 різницю між фактичним розміром матеріальної шкоди (відновлювального ремонту та втрати товарної вартості) і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Визначаючи розмір відшкодування матеріального збитку, який підлягає стягненню з відповідача, апеляційний суд приймає за основу розрахунок, висновок експерта № 6928 від 26.12.2020 р., який не оспорював у встановленому порядку ОСОБА_2 .
Таким чином розмір відшкодування майнової шкоди, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача становить: 203 585 грн. із розрахунку 333 585 -130000 = 203 585 грн., в межах позовних вимог.
Виходячи з викладеного, оскільки внаслідок порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судом ухвалено помилкове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, відповідно до ст. 376 ЦПК України рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.
При вирішенні справи, суд приходить до висновку, що кошти, сплачені позивачкою ОСОБА_1 в розмірі 2500 грн. за проведення експертизи є тими витратами, які особа вимушена була зробити для відновлення свого порушеного права, тому сума коштів в розмірі 2500 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачкою ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання позову до суду першої інстанції у розмірі 2400 грн., а також за подання апеляційної скарги у розмірі 3060 грн., які документально підтверджені.
Тому, у зв`язку з задоволенням позовних вимог позивача з відповідача підлягають стягненню 5460 грн. витрат за сплату судового збору.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 3, 4, ст. 382, 389 ЦПК України, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  – задовольнити.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 червня 2021 року – скасувати.
Прийняти постанову.
Позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) про стягнення матеріальної шкоди – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) матеріальний збиток у розмірі 203 585 (двісті три тисячі п`ятсот вісімдесят п`ять) гривень.
Стягнути з  ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) судові витрати у розмірі 7 960 гривень, які складаються з витрат за проведення експертного дослідження у розмірі 2 500 гривень, та судового збору у розмірі 5 460 гривень.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 29 листопада 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ Т.В. Цюра