Справа № 442/5141/17                                 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І. 
Провадження № 22-ц/811/193/21                                Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 
Категорія справи:61

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       18 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючого – судді Цяцяка Р.П., 
               суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,
за участю: секретаря Івасюти М.В.;
позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Крамара Ю.М.;
адвокатів Волошин С.П. і Возняка В.Й. 
- представників відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 грудня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 «про визнання заповіту недійсним (без застосування наслідків його недійсності)», у якому просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений державним нотаріусом Першої Дрогобицької нотаріальної контори Єдин Л.В. 24.05.2002 року, реєстраційний номер 1-1200, недійсним «з тих підстав, що ОСОБА_3 , не будучи визнаним недієздатним, у момент вчинення зазначеного правочину перебував в такому стані, коли не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними».
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивач є онуком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. ОСОБА_3 до дня своєї смерті проживав у належному йому на праві власності будинку АДРЕСА_1 , що ОСОБА_3 з початку 1990 років зловживав алкоголем, мав запої до місяця часу, після чого міг утримуватись 2-3 місяця підряд. У зв`язку з поганим ставлення діда до матері позивача, ОСОБА_4 , у зв`язку із її розлученням з батьком позивача, ОСОБА_3 «10.04.1992 року склав заповіт, посвідчений Дрогобицькою державною нотаріальною конторою за реєстраційним № 2-32, яким заповів все своє майно, в тому числі і житловий будинок АДРЕСА_1 , власником якого він являвся на той час, не своїй дочці … ОСОБА_4 , а своїм внукам, тобто (позивачу) і (його) брату – ОСОБА_2 ». У 1993 році мати позивача, ОСОБА_4 , вдруге уклала шлюб з ОСОБА_5 і у 2000 році через важке матеріальне становище сім"ї виїхала на тимчасові заробітки в Італію, звідки вперше прибула на територію України 06.03.2011року. Після демобілізації зі Збройних Сил України у травні 2001 року позивач повернувся у згаданий будинок і з цього часу у цьому будинку проживали він, його брат (відповідач) та та їхній дід ОСОБА_3 . Відповідач впродовж 2000-2002 років навчався у СІІТУ №15 міста Дрогобича, а в серпні 2002 року поїхав на заробітки в Італію, де був безперервно до квітня 2008 року. Таким чином, найбільше часу із дідом проводив саме позивач, який завжди надавав діду посильну допомогу, займався його лікуванням та доглядом. Саме тому дід постійно говорив, що залишить позивачу як мінімум половину свого майна, в тому числі - і половину належного йому житлового будинку, що він і зробив при оформленні заповіту 10.04.1992 року. Вважає, що відчуження майна, в тому числі - і згаданого будинку, тільки відповідачу ніколи не відповідало внутрішній волі ОСОБА_3 . Стверджувалося, що ще з 1998 року позивач почав помічати у ОСОБА_3 значне послаблення пам"яті, з приводу чого він неоноразово возив діда у місто Борислав і останній сам відвідував лікаря-психіатра. Вважає, що дід на день смерті не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними через стійкий розлад психічної діяльності у нього, а також знаходився під дією психологічного тиску зі сторони відповідача, тобто - його внутрішнє волевиявлення, як заповідача, не було вільним і не відповідало його волі, а відображало волю інших осіб, які здійснили вплив на нього. Про наявність заповіту від 24.05.2002 року позивач дізнався лише у 2012 році, а про те, що у діда встановлено розлади психічної діяльності і він страждав Корсаковським психозом, він дізнався з медичної картки діда, яку його мати знайшла випадково у речах, що залишилися після його смерті у червні 2017 року. І лише за наведених обставин він усвідомив, що його законні права, як спадкоємця майна покійного діда, порушено, а тому він змушений звернутися до суду з даним позовом (а.с. 2-7).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.
Визнано заповіт ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений державним нотаріусом Першої Дрогобицької нотаріальної контори Єдин Л.В. 24.05.2002 року, реєстраційний номер 1-1200, недійсним з тих підстав, що ОСОБА_3 не будучи визнаним недієздатним у момент вчинення правочину, перебував в стані, коли не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.
Вирішено питання судових витрат(а.с. 165-167).

Дане рішення оскаржив відповідач.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права (а.с. 174-181).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони позивача і його представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також оглянувши в судовому засіданні матеріали цивільної справи Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області№ 442/6518/13-ц (в подальшому – «матеріали справи № 442/6518/13-ц»), колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
-        кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4);
-        цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
-        обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
-        доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
-        належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77).
       
       За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
При вирішенні спору про недійсність заповіту принципове значення має наявність в особи права на звернення до суду з відповідним позовом, тобто підлягає з`ясуванню – чи належить позивач до кола осіб, наділених правом на оскарження спірного заповіту.

       Матеріалами справи № 442/6518/13-ц безспірно стверджується, що щонайпізніше з вересня 2013 року позивачу ОСОБА_1 було відомо про заповіт ОСОБА_3 від 24.05.2002 року і цей заповіт у згаданій справі він вже оспорював, подавши зустрічний позов про визнання цього заповіту недійсним – також з тих підстав, що на момент його вчинення ОСОБА_3 перебував в стані, коли не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Повторно з позовом про визнання недійсним цього заповіту ОСОБА_1 звернувся до суду лише у липні 2017 року, тобто – через 3 (три) роки і 10 місяців. 

В мотивувальній частині позову позивач посилається на те, що ОСОБА_3 «10.04.1992 року склав заповіт, … яким заповів все своє майно, в тому числі і житловий будинок АДРЕСА_1 … своїм внукам, тобто (позивачу) і (його) брату – ОСОБА_2 ».
В той же час, в обґрунтування наведеного копію такого заповіту до позовної заяви долучено не було і такий у матеріалах справи відсутній, а відтак посилання на нього у позовній заяві до уваги прийматися не може.

Судом встановлено та визнається сторонами спору, в тому числі – і позивачем, що на день відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 існували спадкоємці першої черги, зокрема – мати позивача та відповідача.
Відтак, у випадку визнання заповіту ОСОБА_3 недійсним, право на спадщину за законом мають спадкоємці першої черги, до яких позивач не відноситься, а тому останній не належить до кола осіб, наділених правом на оскарження заповіту ОСОБА_3 , оскільки наявність цього заповіту не порушує його суб`єктивне цивільне право та/або інтерес.
За вищенаведених обставин оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового – про відмову у задоволенні позову про визнання оспорюваного заповіту ОСОБА_3 недійсним.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідченого державним нотаріусом Першої Дрогобицької нотаріальної контори Єдин Л.В. 24.05.2002 року за реєстраційним номером 1-1200.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 28 жовтня 2021 року.

       Головуючий:                                                 Цяцяк Р. П.
       
       Судді:                                                                 Ванівський О.М.

                                                                        Шеремета Н.О.