Справа № 303/4989/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

21 вересня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
               головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Фазикош Г.В. і Джуги С.Д.,
       з участю секретаря Кекерчень М.І.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 грудня 2020 року (у складі судді Гутій О.В.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Центр із надання адміністративних послуг виконавчого комітету Мукачівської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ВСТАНОВИВ:
        ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у вересні 2020 р. 
       Просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зняття її із реєстраційного обліку.
       На обґрунтування позовних вимог указав, що йому на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , однак у вказаній квартирі зареєстрована колишня дружина позивача, тобто відповідач, яка продовжує проживати в цій квартирі без відповідних правових підстав.
       Вважає, що відповідач утратила право користування спірною квартирою у зв`язку з тим, що остання тривалий час не є членом сім`ї позивача, а фактом свого проживання і реєстрації створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження його майном.
       Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10 грудня 2020 р. у задоволенні позову відмовлено.
       У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове про задоволення позову.
Покликається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:
-позивачем було обраний вірний спосіб захисту своїх прав, а саме - усунення порушень його права власностішляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням;
-сторона відповідача жодним чином не довела свого права на користування спірним житловим приміщенням.
У письмовому поясненні ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Суть заперечень зводиться до такого:
-сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення особи, яка заселилася із дозволу власника цього нерухомого майна;
-відповідачка є колишньою дружиною позивача як нового власника спірного житла та разом зі своїми неповнолітніми дітьми не тільки зареєстрована, але і проживає квартирі, а через відсутність у неї іншого житла її виселення може призвести до виникнення негативних наслідків (а.с.87-88).
У судовому засіданні позивач і його представник - адвокат Шманько О.А., підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі. Відповідачка ОСОБА_2 не з`явилася, однак просить розглянути справу за її відсутності (а.с.88). Третя особа - Центр із надання адміністративних послуг виконавчого комітету Мукачівської міської ради, у судове засідання не з`явився (в особі представника), хоча про дату, час і місце розгляду справи був належно повідомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, із таких мотивів.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позаяк відповідач не тільки зареєстрована, але і проживає у квартирі АДРЕСА_2 , чим, на думку позивача, порушуються його права, суд дійшов висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права, що є підставою для відмови у задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням шляхом зняття особи з реєстраційного обліку.
Окрім того, зняття з реєстраційного обліку є компетенцією виключно органів реєстрації, а вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (правова позиція, викладена у постанові Верховного суду України від 16 січня 2012 року № 6-57цс11).
При цьому, судом установлені наступні факти й обставини.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 06.07.2015 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 26.03.2019 р., що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 161327161 від 28.09.2019 р.
Згідно з випискою з домової книги в указаному помешканні зареєстрована відповідач ОСОБА_2 , яка вселилася у квартиру під час шлюбу з позивачем за згодою колишнього власника квартири (матері позивача - ОСОБА_3 ) і тривалий час проживає у ній разом з дітьми, що не заперечується.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не дають підстав для його зміни чи скасування.
Так,        довід апеляційної скарги, що позивачем було обраний вірний спосіб захисту своїх прав, а саме - усунення порушень його права власності шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не заслуговує на увагу в зв`язку з наступним.
Як видно з прохальної частини позовної заяви, предметом вимог, який не змінювався, є визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 шляхом зняття даної особи з реєстраційного обліку.
Тобто, зі змісту цієї вимоги випливає, що предметом судового аналізу є саме зняття особи з реєстраційного обліку.
Відповідно до ч.1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За приписами ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі N 916/3156/17 (провадження N 12-304гс18), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18).
Верховний Суд зауважує, що оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективним: вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення повинна гарантувати особі отримання відповідного відшкодування (постанова ВС від 15.03.2021 р. у справі № 639/7410/18|61-14505св20).
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК Української РСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї з таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Таких вимог позивач не заявляв.
Окрім цього, згідно з положеннями ст.ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України, на які як на правову підставі заявленої вимоги покликається позивач, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Між тим, установлено та не заперечується, що відповідач не лише зареєстрована у спірному житловому приміщенні, але і проживає там. Тобто, про втрату нею права на користування цим житлом у зв`язку з відсутністю без поважних причин понад один рік не може бути мови апріорі.
Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив таке з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.
Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - 
ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2.Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 грудня 2020 року залишити без змін.
3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
4.Повне судове рішення складено 30.09.2021 р.

Судді: