Справа № 463/10899/20                                Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л. 
Провадження № 22-ц/811/2684/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Категорія:68

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       11 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Ванівського О.М.
суддів:Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О., 
секретаря: Івасюти М.В.,
за участі: представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2  на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 22 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, Управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради (Відділ «Служба у справах дітей» Залізничного району) про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми і їх вихованні та визначення способів участі батька у вихованні дітей,-

ВСТАНОВИВ:

       В листопаді 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання відповідача, не чинити перешкод позивачу, ОСОБА_3 , у спілкуванні та вихованні дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; про визначення способом участі ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні дітей: особистих зустрічей з сином ОСОБА_6 та донькою ОСОБА_7 в присутності матері дітей кожну середу та суботу місяця з 16 год. 30 хв. до 19 год. 00 хв. за місцем проживання дітей; особистих зустрічей з сином ОСОБА_6 та донькою ОСОБА_7 в присутності матері дітей кожну другу та четверту неділю місяця з 9 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. за місцем проживання дітей; спілкування з донькою ОСОБА_7 та сином ОСОБА_6 засобами телефонного, поштового, електронного зв`язку, з використанням засобів відеозв`язку або будь-якого іншого засобу зв`язку; особистих зустрічей без присутності матері в дні народження дітей - доньки ОСОБА_7 та сина ОСОБА_6 , в день народження їх батька ОСОБА_3 з 9:00 год. до 15:00 год.; про зобов`язання ОСОБА_2 у випадку виїзду із дітьми за межі міста Львова повідомляти про це не пізніше як за один тиждень до від`їзду, надавати ОСОБА_3 достовірну інформацію про стан здоров`я дітей чи адресу проживання дітей не пізніше, ніж за 24 години після настання відповідного погіршення стану здоров`я чи зміни адреси проживання.
       В обґрунтування позову позивач зазначав те, що перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 6 червня 2014 року, в якому народились спільні діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 30 вересня 2019 року відповідач разом з дітьми виїхали з місця спільного проживання та з цього часу чинить перешкоди в побаченні з дітьми, у зв`язку з чим між сторонами існує спір щодо порядку його участі у вихованні дітей, який вони не можуть вирішити в позасудовому порядку, відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні з дітьми та участі в їх вихованні, а отже, він не може повною мірою реалізувати своїх батьківських прав. Вказував, що свої обов`язку по утриманню дітей виконує належним чином і регулярно перераховує кошти відповідачу. Залізничною районною адміністрацією 16 березня 2020 року прийнято розпорядження № 179 яким було встановлено графік побачень з дітьми, однак таке розпорядження не виконується матір`ю дітей. Посилався на додані до позовної заяви письмові докази, які підтверджують неможливість побачення з дітьми та чинення матір`ю перешкод в побаченні з дітьми. Як на підставу задоволення вимог вказував на положення ст.ст. 141, 157, 159 СК України.
       Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 22 червня 2021 року позов задоволено частково.
       Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 , у спілкуванні та вихованні дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Визначено способом участі ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні дітей: особисті зустрічі з сином ОСОБА_8 та донькою ОСОБА_9 в присутності їх матері ОСОБА_2 кожну першу та третю суботу місяця з 15:00 год. до 19:00 год., а також кожну другу та четверту неділю місяця з 10:00 год. до 19:00 год. за місцем проживання дітей.
       Визначено способом участі ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні дітей: особисті зустрічі з сином ОСОБА_8 та донькою ОСОБА_7 в присутності їх матері ОСОБА_2 , в дні народження дітей та в день народження їх батька з 9:00 год. до 15:00 год.
       В задоволені решти вимог відмовлено.
       Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 1 261 (одну тисячу двісті шістдесят одну) гривню 20 (двадцять) копійок судового збору.
       Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.
       Вважає, що судом було прийнято рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою чиняться перешкоди у спілкуванні позивача з дітьми, у їх вихованні, а відтак в інтересах дітей є визначення судом способу участі батька, ОСОБА_3 , у вихованні та спілкуванні з дітьми.
       Проте, з матеріалів справи вбачається відсутність доказів на підтвердження чинення відповідачкою перешкод позивачу у спілкуванні з дітьми, участі у їх вихованні.
Позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження чинення матір`ю дітей перешкод у спілкуванні позивача з дітьми.
       Покликання позивача на зміну місця проживання, як перешкоду в спілкуванні з дітьми вважає необґрунтованою, оскільки зміна місця проживання була зумовлена об`єктивними сімейними обставинами та не може розцінюватись як така, що не відповідає якнайкращим інтересам дітей.
       Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м.Львова від 22 червня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.
       08 жовтня 2021 року представник ОСОБА_3 – адвокат Чупа І.І. подала відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що аргументи апеляційної скарги, що позивач всупереч ст. 81 ЦПК України не надав суду належних доказів на підтвердження чинення матір`ю дітей перешкод у спілкуванні позивача з дітьми і участі у їх вихованні є безпідставними. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Апелянт ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, хоча про час та дату розгляду справи була повідомлена належним чином. Колегія суддів вважає можливим здійснити апеляційний розгляд справи за її відсутності на підставі наявних у справі даних та доказів.
       Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення. 
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
       Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 
       Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції взявши до уваги те що відповідач з дітьми з вересня 2019 року проживають окремо від позивача, позивач не ухиляється від виконання обов`язків по утриманню дітей, однак відповідач фактично чинить перешкоди у спілкуванню позивачу з дітьми, що стверджується відео оглянутими в судовому засіданні, прийшов до переконання, що права батька на спілкування з дітьми є порушеними.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
       Матеріалами справи та судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 6 червня 2014 року, що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 6 червня 2014 року.
       Сторони у справі є батьками малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копіями свідоцтв про народження від 27 червня 2017 року та від 4 листопада 2019 року відповідно.
       Сторонами визнається обставина, що відповідач разом з дітьми з вересня 2019 року проживають окремо від позивача та останній бере участь в утриманні дітей шляхом перерахування відповідачу коштів, а тому дані обставини у відповідності до положень ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.
       Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 179 від 16 березня 2020 року встановлено дні побачень ОСОБА_3 з його малолітніми дітьми ОСОБА_10 і ОСОБА_11 : кожну середу та суботу місяця з 16 год. 30 хв. до 19:00 год., другу та четверту неділю місяця з 9:00 год. до 18:00 год. Побачення батька дітей ОСОБА_3 повинні відбуватись в присутності матері дітей ОСОБА_2 . 
       Вказане розпорядження не виконується та оскаржується відповідачем в судовому порядку.
       Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі – Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
       Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
       Згідно зі статтею 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
       У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.
       Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
       Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
       Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
       Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
       Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
       Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
       Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.
       Батько та мати мають рівні права та обов`язки і при вирішенні питання про періодичність побачень, можливість спільного відпочинку, відвідування місця проживання того з батьків, з ким дитина не проживає, слід виходити виключно з інтересів дитини.
       Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
       Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
       Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
       Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
       Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.
       У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).
       Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.
       У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
       Суд першої інстанції встановив спосіб участі батька ОСОБА_3 у вихованні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у присутності матері, проаналізувавши встановлені обставини справи, досліджені докази в їх сукупності, врахувавши інтереси і вік дітей, характер стосунків, які склались між батьками дітей, а також між дітьми і кожним із батьків.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
       Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
       В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року).
       З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
       Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
       Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 22 червня 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2021 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.
                                                                        
                                                                         Шеремета Н.О.