справа № 369/10415/20
провадження № 22-ц/824/15807/2021
головуючий у суді І інстанції Волчко А.Я.

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
         14 грудня 2021 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Києво- Святошинського районного суду Київської області від 23 липня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення майна, набутого без достатньої правової підстави,

В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 про повернення майна, набутого без достатньої правової підстави. 
В обґрунтування позовних вимог вказував, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі - Відповідач), був укладений попередній договір купівлі-продажу від 5 жовтня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б. за реєстровим номером 2006 (далі - попередній договір). 
Відповідно до умов попереднього договору позивач та відповідач домовились до 30 листопада 2017 року укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 3222486200:04:001:5152, розташованої у с. Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинського району Київської області.
На виконання умов попереднього договору позивачем 5 жовтня 2016 року було сплачено відповідачу суму у розмірі 125 000 дол. США, що було грошовим еквівалентом 3 240 000 грн, по курсу продажу української гривні по відношенню до долара США, що визначається українським міжбанківським валютним ринком станом на дату останніх проведених торгів на міжбанківській валютній біржі (на момент закриття торгів), яка передувала даті підписання попереднього договору (25,92 грн за 1 дол. США). Сплата грошової суми підтверджується наданою відповідачем розпискою та п. 5.1. попереднього договору.
14 червня 2017 року позивачем та відповідачем було укладено договір про розірвання попереднього договору, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б. за реєстровим номером 554. Договір було розірвано за взаємною згодою сторін. Проте грошова сума у розмірі 125 000 дол. США, що було грошовим еквівалентом 3 240 000 грн, станом на час звернення до суду із позовом так і не була повернута позивачу. Таким чином, вищевказана сума зберігається відповідачем без достатньої правової підстави.
23 липня 2020 року позивачем було направлено відповідачу вимогу про повернення грошових коштів, що була отримана відповідачем 30 липня 2020 року.
Проте, станом на день подання позовної заяви відповідачем грошові кошти не були повернуті.
Тому позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача суму грошових коштів у розмірі 3 240 000 грн, що була збережена відповідачем без достатньої правової підстави.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 липня 2021 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення майна, набутого без достатньої правової підстави відмовлено.
Не погоджуючись із указаним рішенням суду  ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції всупереч нормам законодавства проігнорував те, що повернення грошових коштів повинно підтверджуватись належними засобами доказування: квитанція про перерахування грошових коштів на банківський рахунок позивача або розписка позивача про повернення йому коштів.
Зазначає, що твердження сторін у договорі про розірвання попереднього договору про відсутність претензій одна до одної не свідчить про повернення коштів відповідачем, а свідчить про те, що у сторін нема претензій одна до одної у зв`язку з розірванням попереднього договору. Проте відсутність претензій не звільняє відповідача від обов`язку повернути грошові кошти, збережені ним без достатньої правової підстави (так як підстава у вигляді попереднього договору відпала внаслідок його розірвання). 
Наголошує на тому, що оскільки сторони ні в попередньому договорі, ні в договорі про розірвання попереднього договору не погодили порядок та строк повернення коштів у разі розірвання попереднього договору, позивачем, на виконання ч. 2 ст. 530 ЦКУ, 23 липня 2020 року було направлено відповідачу вимогу про повернення грошових коштів, що була отримана відповідачем 30 липня 2020 року.
Вважає, що суд першої інстанції також не надав оцінки тому, що оригінал розписки відповідача від 5 жовтня 2016 року про отримання коштів за попереднім договором у розмірі 125 000 дол. США залишився у позивача.
Звертає увагу суду на правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц та у постанові від 30 січня 2019 року у справі №751/1000/16-ц.
Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Степанюк Є.В. просив скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, була належним чином повідомлена про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу (а.с. 126-127). ОСОБА_2 була обізнана про розгляд справи, про що свідчать її заяви у суді першої інстанції (а.с. 36, 81). Сторона відповідача була також представлена у суді першої інстанції адвокатом Старик В.М. та адвокатом Рижий С.В. (ордер  та свідоцтво на а.с. 61, 62). 
Адвокатом Рижий С.В. до Київського апеляційного суду 23 листопада 2021 року було подано заяву про оголошення перерви у зв`язку із його хворобою (а.с. 122), що було задоволено. На наступне засідання ні відповідач ні її адвокат не з`явились та будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи, чи про об`єктивну неможливість розгляду справи не подали. Тому колегія суддів розглянула справу у їх відсутність у відповідності до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи що з`явилися на розгляд справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що договірний характер правовідносин, що існували між сторонами і на підставі яких виникло право та обов`язок повернення коштів, виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.
Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна враховуючи наступне.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 5 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено попередній договір, згідно якого сторони зобов`язуються в майбутньому, в обумовлений п. 6.1. цього Договору строк, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна на умовах і в порядку, визначених цим договором.
Нерухомим майном є земельна ділянка за кадастровим номером 3222486200:04:001:5152, яка належить Продавцю на праві приватної власності. Цільове призначення для ведення фермерського господарства. Площа земельної ділянки, що відчужується складає 1,7935 га, земельна ділянка розташована: Київська обл., Києво-Святошинський р., с. Софіївська Борщагівка.
Відповідно до п. 2.1. Продавець згоден продати, а Покупець згоден купити зазначену земельну ділянку за ціною 13 946 256,00 гривні, що еквівалентно 538 050,00 дол. згідно котирування українського міжбанківського валютного ринку для USD/UAH. (сума Основного договору).
Суму, вказану в п. 2.1 Договору, Покупець сплачує Продавцю в день підписання та нотаріального посвідчення Основного договору.
Попередній договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б. за реєстровим номером 2005.
Згідно розписки від 5 жовтня 2016 року, ОСОБА_2 , отримала від ОСОБА_1 , грошову суму у розмірі 125 000,00 (сто двадцять п`ять тисяч) доларів як оплату за земельну ділянку кадастровий номер 3222486200:04:001:5152, площею 1,7935 га, яка розташована за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р., с/рада Софіївсько-Борщагівська.
14 червня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір про розірвання попереднього договору посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б. п`ятого жовтня дві тисячі шістнадцятого року і зареєстрованого в реєстрі за №2005.
Відповідно до умов даного договору сторони дійшли згоди щодо розірвання Попереднього договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б. п`ятого жовтня дві тисячі шістнадцятого року і зареєстрованого в реєстрі за №2005 (надалі - Договір, що розривається), за взаємною згодою сторін.
На момент підписання цього Договору сторони не мають жодних претензій одна до одної.
Цим договором припиняються відносини, що виникли між сторонами згідно з Попереднім договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б. п`ятого жовтня дві тисячі шістнадцятого року і зареєстрованого в реєстрі за №2005.
Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б. за реєстровим номером 554.
Як вбачається із матеріалів справи, предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога про стягнення коштів в сумі 3 240 000 грн.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Надаючи оцінку доводам позивача, суд першої інстанції дійшов висновку, що правовою підставою позову визначено положення статей 1212, 1213 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4)відсутність правової підставидля вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зісторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, припинена або була відсутня взагалі.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 1 квітня 2019 у справі № 904/2444/18.
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частиною першою, другою статті 509 ЦK України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що зазвичай ставляться.
Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.
Частиною першою статті 202 ЦK України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 3 червня 2016 року у справі № 6-100цс15,у постанові КГС ВС від 6 лютого 2020 року у справі № 910/13271/18.
Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.
Однак, приймаючи рішення у даній справі, суд першої інстанції не врахував вищенаведених вимог закону та невірно застосував їх до спірних правовідносин.
Як встановлено судом, 14 червня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір про розірвання попереднього договору посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б. п`ятого жовтня дві тисячі шістнадцятого року і зареєстрованого в реєстрі за №2005. Цим договором припиняються відносини, що виникли між сторонами згідно з Попереднім договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б. п`ятого жовтня дві тисячі шістнадцятого року і зареєстрованого в реєстрі за №2005.
Тобто правова підстава для набуття у власність земельної ділянки, кадастровий номер 3222486200:04:001:5152, площею 1,7935 га, яка розташована за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р., с/рада Софіївсько-Борщагівська відпала. Відтак після розірвання попереднього договору у ОСОБА_1 виникло право вимагати повернення безпідставно набутих грошових коштів на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Отже, на підставі статті 376 ЦПК України апеляційний суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про задоволення вимог позову шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми грошових коштів у розмірі 3 240 000 грн, розмір яких стороною відповідача не спростовано.
Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи наведене слід стягнути із відповідача на користь позивача понесені останнім документально підтверджені витрати по сплаті судового збору 10 510 грн  (а.с. 1) за подання позову, 15 765 грн (а.с. 102) за подання апеляційної скарги, в загальному розмірі 26 275 грн.
 
Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Києво- Святошинського районного суду Київської області від 23 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 )  суму грошових коштів у розмірі 3 240 000 (три мільйона двісті сорок тисяч) грн.
Стягнути з ОСОБА_2   (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору у суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 26 275 (двадцять шість тисяч двісті сімдесят п`ять) грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Головуючий                                                                     Т.О. Писана
 
Судді                                                                                  К.П. Приходько
 
                                                                                            С.О. Журба