Справа № 346/5465/20 
Провадження № 22-ц/4808/1271/21 
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючої                        Пнівчук О.В.
               суддів:                        Бойчука І.В., Томин О.О.,
               з участю секретаря                Мельник О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суд від 17 травня 2021 року, у складі судді Калинюка О.П., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Печеніжинська селищна рада об`єднаної територіальної громади Коломийського району Івано-Франківської області, про відібрання дітей від матері і передачу їх для проживання з батьком,
в с т а н о в и в:
У грудні 2020 року ОСОБА_2 подав позов до ОСОБА_1 про відібрання дітей від матері і передачу їх для проживання з батьком. 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2020 року відповідачку ОСОБА_1 зобов`язано не чинити йому перешкод у спілкуванні та вихованні з дітьми, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказаним рішенням встановлено дні та години побачень з дітьми Однак, відповідачка ігнорує та не виконує дане рішення суду.
Позивач вказав також що ним надано відповідачці нотаріально посвідчену згоду на тимчасові поїздки за кордон їхніх дітей, а саме до Республіки Польща та/або інших країн Шенгенської зони в період з 08.06.2017 року по 07.06.2019 року з умовою, що по закінченню терміну перебування за кордоном відповідач забезпечить повернення дітей в Україну.
Однак, всупереч виданому дозволу відповідачка в лютому 2018 року виїхала з дітьми в Республіку Португалію, в Україну з дітьми не поверталась, точне місце їх перебування позивачу не відоме.
Вивізши дітей за кордон і не повертаючи їх додому протягом тривалого часу всупереч умовам нотаріально посвідченої згоди на тимчасові поїздки, та, не виконуючи рішення суду про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дітей, відповідачка грубо порушує право позивача на учать у вихованні та спілкуванні з дітьми. 
Протиправна поведінка відповідачки суперечить інтересам дітей, які перестали відвідувати школу в Україні, порушився їх звичний уклад життя, вони позбавлені можливості спілкуватися з своїми друзями, родичами.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив ухвалити рішення про відібрання дітей у відповідачки ОСОБА_1 та передати їх для проживання з ним.
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 17 травня 201 року позов задоволено. Відібрано малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які прож ивають за адресою: АДРЕСА_1 , від їх матері ОСОБА_1 та передано дітей їхньому батькові ОСОБА_2 . 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 840,80 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
Вважає, що рішення суду винесено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апелянтка зазначила, що суд неповно з`ясував фактичні обставини справи та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, підійшов формально до вивчення обставин справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказала, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 17.04.2018 року у справі № 346/806/18 шлюб між сторонами розірвано, дітей залишено проживати з їх матір`ю. Позивач ОСОБА_2 також наполягав на розірванні шлюбу, подавши заяву про визнання позовних вимог та погодився з тим, щоб їхні діти залишилися проживати з відповідачкою. Тобто, спору з приводу того, з ким будуть проживати діти, після розірвання шлюбу не було.
Однак, після розірвання шлюбу відповідачка не могла проживати спільно з позивачем та змушена була шукати засоби для проживання та повноцінного утримання і виховання двох малолітніх дітей. Тому вона переїхала проживати за місцем свого працевлаштування, в м. Албуфейра, Португалія. Про зміну її місця проживання позивачу було відомо, він також добровільно надав свою згоду на відкриття віз для виїзду дітей за кордон як у спільному супроводі сторін, так і в супроводі кожної з них як батьків окремо. 
Оскільки відповідачці не було відомо про наявність у провадженні суду справи № 346/3956/19 про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дітьми, так як за місцем свого фактичного проживання вона не отримувала жодних повідомлень, то вона була позбавлена можливості взяти участь у судовому розгляді вказаної справи особисто чи через свого представника та надати суду свої пояснення з приводу позовних вимог.
Після того як відповідачці стало відомо про наявність вказаного судового рішення від 16.03.2020 року, вона 21.07.2020 року звернулась до Коломийського міськрайонного суду із заявою про роз`яснення рішення суду, а саме в чому полягає обмеження нею можливостей позивача на реалізацію його батьківських прав та обов`язків, в яких конкретно неправомірних діях проявилось вчинення нею перешкод і яких саме протиправних дій їй слід не чинити на виконання рішення суду. У цій заяві вона жодним чином не заперечувала та не заперечує, щоб позивач без обмежень реалізовував свої батьківські права і обов`язки та брав участь в утриманні та вихованні своїх дітей, вона не чинить та не має наміру чинити йому жодних перешкод у спілкуванні та вихованні з їх дітьми за місцем їх навчання або місцем їх проживання чи перебування.
Крім того, даною заявою чітко вказала своє місце проживання та місце проживання, навчання та перебування їх дітей, зокрема, вказала домашню адресу, навчальний та виховний заклади, де навчаються та виховуються діти, а також долучила копії документів на підтвердження вказаних обставин.
Апелянтка вказує, що діти проживають з нею на законних підставах, відповідно до рішення суду у справі 3346/806/18, а обставини, визначені п.2-5 ч. 1 ст. 164 СК України, як підстави для відібрання дітей від батьків або від одного із них – відсутні.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що єдиною підставою для відібрання дітей від матері, позивач вважає не визначені законом підстави та не інтереси дітей, а особисті інтереси та наявність, на його думку, перешкод для участі у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми. При цьому жодних перешкод позивачу ніхто не чинить, він з власної волі не приймає участь у вихованні та утриманні дітей та не спілкується з ними за відомим йому місцем їхнього проживання, навчання та перебування.
Малолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на законних підставах проживають з матір`ю, яка належним чином піклується та турбується про них, діти матеріально забезпечені, відвідують шкоду та дошкільний виховний заклад, успішно навчаються, перебувають у комфортних матеріальних та соціальних умовах, адаптовані до навколишнього середовища, спілкуються з однолітками та повноцінно і гармонійно розвиваються.
Відповідачка не заперечує, щоб позивач без обмежень реалізовував свої батьківські права та обов`язки та приймав участь в утриманні та вихованні дітей, вона не чинить та не має наміру чинити йому жодних перешкод у спілкуванні та вихованні з їх дітьми за місцем їх навчання та за місцем їх проживання чи перебування, як це зазначено у рішенні Коломийського міськрайонного суду у справі №346/3956/19.
Апелянт просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, вважає ухвалене судом рішення законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.
Зазначає, що вивізши дітей закордон і не повертаючи їх додому протягом тривалого часу всупереч умовам нотаріально посвідченої згоди на тимчасові поїздки та не виконуючи рішення про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дітей, відповідачка грубо порушує право позивача на участь у вихованні та на спілкуванні з дітьми.
Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.
Третя особа: Печеніжинська селищна рада об`єднаної територіальної громади Коломийського району Івано-Франківської області просила розглянути справу без участі представника селищної ради.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.
Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_8 доводи апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду залишити в силі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.
Постановляючи рішення про задоволення позову, суд виходив з того, що відповідачка всупереч наданому позивачем дозволу на виїзд дітей за кордон та їх повернення в Україну до 07.06.2019 року, понад три роки не повертає дітей на Україну та не виконує рішення Коломийського міськрайонного суду від 16.03.2020 року, яким її зобов`язано  не чинити перешкод позивачу у спілкуванні та вихованні з їх дітьми і встановлено дні та години побачень позивача з дітьми.
З таким висновком суду колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.
Встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - бувше подружжя, від шлюбу мають двоє неповнолітніх дітей синів: ОСОБА_3 , 2010 року народження та ОСОБА_4 2013 року народження, яких, після розірвання шлюбу сторін у квітні 2018 року, залишено на проживанні з матір`ю ОСОБА_1 .
Відповідно до заяви, посвідченої 06.06.2017 року за реєстровими № 950 і № 951 приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Григорець М.В., сторони надали свою згоду на відкриття візи їхнім дітям на тимчасові поїздки за кордон, а саме до Республіки Польща та/або інших країн Шенгенської зони в період з 08.06.2017 року по 07.06.2019 року (а.с. 9).
Рапортом старшого інспектора ювенальної поліції Коломийським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області Вадима Василецького від 20.09.2018 року в ході проведення перевірки за зверненням позивача встановлено, що відповідач разом із дітьми виїхала за межі України, а саме в Португалію (а.с. 55)
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2020 року, задоволено позов ОСОБА_2 , зобов`язано відповідачку  ОСОБА_1 не чинити перешкод позивачу у спілкуванні та вихованні дітей, встановлено дні та години побачень позивача з ними, а саме:
- п`ять разів на тиждень - з понеділка по п`ятницю з 15:00 години до 18:00 години за місцем навчання синів або за місцем їх проживання, перебування;
- спільний відпочинок - першу половину літніх канікул діти проводять з батьком;
- необмежене спілкування з дітьми особисто, за допомогою засобів телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дітьми;
- у разі, якщо святкові дні припадають на день побачення батька із синами або цей день передує дню побачення, або є наступним після нього, то такі дні діти проводять з батьком;
- в день побачення батька з дітьми батько має право забирати синів з дому (школи) особисто;
- зобов`язано відповідача за два дні до зустрічі позивача із синами надати йому точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дітей, а у разі настання таких змін, повідомити його про це особисто на наступний день з дня настання таких обставин (а.с. 7,8).
Згідно з перекладом з португальської на українську мову дозволу на проживання № НОМЕР_1 , виданого 22.06.2020 року управлінням в справах іноземців Албуфейра, яке дійсне до 22.06.2023 року та довідки податково-митного Управління фінансової служби Албуфейра від 21.06.2020 року, ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 ( а.с. 26,28). 
Згідно з перекладом з португальської на українську мову довідки, виданої одноособовим товариством з обмеженою відповідальністю «Історія хліба» від 26.06.2020 року, ОСОБА_1 є працівником цього підприємства за професійною категорією офіціант. Її заробітна плата складає 635 євро щомісячно, а також відповідач отримує дві виплати місячного окладу за повний відпрацьований рік, що в сумі складає 14 відповідних місячних окладів на рік (а.с. 30).
ОСОБА_6 відвідує групу № 1 дошкільного закладу м. Калісуш, за графіком від 09.00 до 15 год. 30 хв., відповідно до довідки, виданої Управлінням освіти Об`єднання шкіл м. Албуфейра від 23.06.2020 року, (а.с. 38).
ОСОБА_5 у 2019/2020 начальному році зареєстрований на навчання в навчальному закладі Об`єднання шкіл Албуфейра-захід, в 4-му класі, група «АВF 5 3о/4о», за номером «20» та успішно закінчив 3-1 клас у 2018/2019 навчальному році, відповідно до довідки про реєстрацію учня від 29.06.2020 року (а.с. 34). 
Місце проживання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зареєстровано в АДРЕСА_1 , Португалія згідно з перекладами з португальської на українську мову дозволів на проживання № 056Р96Р44, 4К2L80349, виданих 12.10.2020 року управлінням в справах іноземців Албуфейра, які дійсні до 12.10.2023 року (а.с. 32,36).
Відповідно до довідки Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Івано-Франківськ) від 12.01.2021 року, заборгованості позивача по оплаті аліментів на утримання дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_9 в твердій грошовій сумі, по 1000 грн щомісячно на кожну дитину, станом на 01.12.2020 року немає (а.с. 59).
Згідно з рішенням виконавчого комітету Печеніжинської селищної ради від 13.04.2021 року за № 100, обстежити матеріально-побутові умови проживання дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_9 не має можливості, так як вони проживають за кордоном. Виконавчим комітетом рекомендовано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільно вирішити питання щодо проживання дітей, однак вирішення даного питання залишає на розгляд суду (а.с. 92, 93).
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до частини другої, третьої статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), в тому числі, й на рівне виховання батьками.
Відповідно до статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. 
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору.
У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.
Статтею 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року.
Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків.
При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
       Забезпечення найкращих інтересів дитини виступає пріоритетним принципом і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) про визнання незаконним вивезення дитини, визначення місця її проживання, відібрання дитини та відшкодування моральної шкоди.
У постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 357/7976/18-ц суд касаційної інстанції вказав на те, що розглядаючи питання про визначення місця проживання дитини, комісія з питань захисту з прав дитини розв`язання спору між батьком та матір`ю про місце проживання їх дочки поклала на розсуд суду. Крім того, тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України). 
У постановах від 20 жовтня 2020 року у справі № 333/1013/17 та від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 Верховний Суд сформулював висновок про те, що суд зобов`язаний надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.
Суд має врахувати найкращі інтереси дитини виходячи з установлених обставин щодо визначеного в судовому порядку місця проживання дитини, забезпечення тим із батьків, з ким визначено місце проживання дитини, повного і гармонійного фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, а також рівня життя, необхідного для такого розвитку; заслухати думку дитини та урахувати обставини, які склалися та існують на час ухвалення судового рішення.
Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
Суд першої інстанції ухвалюючи рішення по суті спору не з`ясував думку дітей стосовно обставин, що безпосередньо стосуються їх життя, адже на час розгляду справи судом діти перебували у віці, що дозволяє сформулювати власні погляди; не встановив, чи прижились діти у новому середовищі з огляду на те, що з моменту їх виїзду за кордон до дня ухвалення судом рішення про їх повернення минуло більше трьох років; не з`ясував, які умови для її життя, здоров`я та розвитку створила мати, з якою на час ухвалення судового рішення визначено місце проживання дітей та з якою вони проживають.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України).
Так, позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що протиправна поведінка відповідачки суперечить інтересам дітей, які перестали відвідувати школу в Україні, порушився їх звичний уклад життя, вони позбавлені можливості спілкуватися з своїми друзями, родичами. Таким чином, позивач, вважає, що відібрання дітей у відповідачки ОСОБА_1 та передача їх на проживання з ним буде відповідати найкращим інтересам дітей.
Разом з тим, для того щоб здійснити забезпечення найкращих інтересів дітей, необхідно виявити такі інтереси і одним із основних способів визначення інтересів дитини (яка досягла віку і такого рівня розвитку, який дозволяє їй сформулювати й висловити власні погляди) є визначення думки самої дитини щодо ситуації що склалася. 
Таке з`ясування може здійснюватись за допомогою різних методів (думка дитини може відображатися у письмових доказах: висновках психологічних досліджень, висновках, органів опіки та піклування, електронних доказах, висновках психологічної експертизи, психологічного обстеження, показаннях дитини.
Разом з тим, будь-яких доказів з цього приводу позивачем не надано.
У судовому засіданні апеляційного суду сторонам роз`яснено, що при вирішенні питання забезпечення найкращих інтересів дітей у даному спорі є необхідність з`ясування думки дітей щодо ситуації що склалася та щодо визначення їхнього місця проживання.
Разом з тим, жодна із сторін не заявили клопотання щодо вжиття заходів для з`ясування думки дітей щодо визначення їх місця проживання з батьком.
Із матеріалів справи вбачається, що неповнолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з лютого 2018 року проживають з ОСОБА_1 в Португалії та на Україну станом на час розгляду справи не поверталися. При цьому, відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 06.06.2017 року ОСОБА_2 дав свою згоду на відкриття візи його дітям на тимчасові поїздки за кордон, а саме до Республіки Польща та/або інших країн Шенгенської зони в період з 08.06.2017 року по 07.06.2019 року.
Таким чином, станом на час розгляду справи про розірвання шлюбу у квітні 2018 року, діти уже проживали з відповідачкою у Португалії і позивач не заперечував щодо залишення дітей проживати з відповідачкою.
Встановлено також, що станом на час ухвалення рішення суду у березні 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми батьком, який проживає окремо – відповідачка ОСОБА_1 разом з неповнолітніми дітьми проживала у Португалії, відповідачка участі у розгляді даної справи не брала. У ході розгляду зазначеної справи встановлено, що відповідачка за місцем реєстрації в с. Княждвір не проживає.
Із змісту вказаного рішення вбачається, що судом не встановлено місце проживання, перебування та навчання неповнолітніх дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , разом з тим, судом встановлено дні та години побачень ОСОБА_2 з дітьми, зокрема побачення п`ять разів на тиждень за місцем навчання синів або за місцем їх проживання, перебування.
Частиною другою статті 159 СК України визначено, що за наявності спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.
У разі ухилення від виконання такого рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, відповідно до частини 4 даної статті, може передати дитину для проживання з ним.
Відповідно до статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.
Положення статті 162 ЦПК України покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання, і не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки місце проживання неповнолітніх ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було визначено судом саме з відповідачкою.
Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками.
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
ОСОБА_2 не навів доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 чинить перешкоди йому, у спілкуванні з дітьми та у їх вихованні, що вона ухиляється від виконання рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2020 року, також не довів належними та допустимими доказами, те що відібрання дітей у матері та повернення їх батькові відповідатиме найкращим інтересам дітей. 
Колегія суддів вважає, що вкрай несприятливими наслідками для дітей буде вимушена необхідність повністю змінити своє соціальне становище та зв`язки виключно для забезпечення участі у вихованні батьком, який відповідно до статті 16 Закону України «Про охорону дитинства»  не позбавлений можливості брати таку участь під час тимчасового проживання дітей за кодоном.
Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що діти проживають з матір`ю, яка забезпечує їм повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; та урахувавши те, що діти тривалий час провели у Португалії, де діти навчаються, а мати має постійну роботу, житло і здатна забезпечити їх усім необхідним, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відібрання дітей у матері, що  відповідатиме найкращим інтересам дітей.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлене без дотримання зазначених вище вимог законодавства, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381–384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Коломийського міськрайонного суд від 17 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Печеніжинська селищна рада об`єднаної територіальної громади Коломийського району Івано-Франківської області, про відібрання дітей від матері і передачу їх для проживання з батьком– відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23 жовтня 2021 року.

Головуюча                                                        О.В. Пнівчук
Судді:                                                                І.В. Бойчук
О.О. Томин