У Х В А Л А                                            
15 грудня 2021 року                                                                         
м. Київ
справа № 761/11792/16-ц
провадження № 61-42292св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І., 
суддів: Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука 0. С.,                  Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Публічне акціонерне товариство «Західінкомбанк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва                            від 18 січня 2017 року під головуванням судді Волошина В. О. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2018 року у складі колегії судів:                    Семенюк Т. А., Стрижеуса А. М., Прокопчука Н. О. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Публічне акціонерне товариство «Західінкомбанк», про стягнення грошових коштів,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
В березні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом в якому просила стягнути з відповідача на свою користь  2 221 089,50 грн.
Посилалась на те, що 31 серпня 2009 року між нею та Публічним акціонерним товариством «Західінкомбанк» (далі - ПАТ «Західінкомбанк», банк) укладено договір банківського вкладу фізичної особи в національній валюті «Депозит-Прибутковий»                     № ДП-3552/4 (строковий вклад з фіксованою ставкою із правом поповнення зі щомісячною сплатою відсотків), згідно п.1.1. якого, остання розмістила депозитний вклад на умовах цього договору в сумі 2 917 114,05 грн строком на 6 місяців, з датою вимоги - 01 березня 2010 року, з процентною ставкою 20 % річних.
17 березня 2010 року між ОСОБА_1 та банком укладено додаткову угоду № 1 до договору банківського вкладу в національній валюті від 31 серпня 2010 року                                       № ДП-3552/4 згідно п.п.1, 2 якої, термін дії договору продовжено на 60 місяців, дата вимоги вкладником своїх коштів 17 березня 2015 року.
На підставі постанови Правління НБУ від 02 травня 2014 року № 316 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 29 травня 2014 року № 38 «Про запровадження з 29 травня                    2014 року по 28 серпня 2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».
Постановою Правління НБУ від 22 липня 2014 року № 433 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23 липня 2014 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Західінкомбанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Західінкомбанк».
Зазначила, що 01 серпня 2014 року нею отримана сума, гарантована Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, в розмірі 200 000 грн. Однак, станом на час розгляду судом справи, загальна сума заборгованості за вищезазначеним договором складає: 2 140 801,71 грн - сума депозиту; 80 287,79 грн - відсотки за депозитом.
Також зазначила, що відповідачу належить 51 % акцій ПАТ «Західінкомбанк». Відповідач має можливість здійснювати вирішальний вплив на управління діяльністю банком, а тому, на думку позивача, на відповідача, як власника істотної участі та керівника банку за рішенням суду може бути покладена відповідальність за зобов`язаннями банку, оскільки банк, віднесено до категорії неплатоспроможних з його вини.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Шевченківський районний суд міста Києва рішенням від 18 січня 2017 року позов залишив без задоволення.
Апеляційний суд м. Києва постановою від 12 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2017 року без змін.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що передбачена статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відповідальність власників істотної участі банку не є автоматичною, а може бути застосована лише за наявності їх вини у настанні неплатоспроможності банку. Посилання позивача на те, що у зв`язку з порушенням відповідачем вимог Закону України «Про банки і банківську діяльність» було заподіяно шкоду ПАТ «Західінкомбанк», не підтверджені належним та допустимим доказами. Позивачем не доведено заподіяння шкоди саме внаслідок неправомірних рішень, дій чи бездіяльності відповідача.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У серпні 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кравець Р. Ю. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду                    м. Києва від 18 січня 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2018 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо недоведеності вини ОСОБА_2 у доведенні ПАТ «Західінкомбанк» до неплатоспроможності та щодо відсутності підстав для притягнення останнього до цивільно-правової відповідальності згідно зі статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» є необґрунтованими, так як відповідальність власників істотної участі є самостійним видом відповідальності та не залежить від здійснення процедури ліквідації банку, встановленої Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». 
Суди попередніх інстанцій не врахували, що внаслідок дій ОСОБА_2 порушується невід`ємне право позивача володіти та вільно користуватись своїм майном. 
ОСОБА_2 , як власник істотної участі банку, має нести відповідальність за зобов`язаннями ПАТ «Західінкомбанк» перед ОСОБА_1 , оскільки саме відповідач не вжив всіх необхідних заходів для запобігання неплатоспроможності банку.
Представник позивача також вказував, що між сторонами склалися правовідносини зобов`язального характеру, які полягали в тому, що банк не виконав свого обов`язку з повернення всієї суми вкладу позивачу. 
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Шевченківського районного суду м. Києва.
10 жовтня 2018 року справа № 761/11792/16-ц надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
31 серпня 2009 року між ПАТ «Західінкомбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір банківського вкладу фізичної особи в національній валюті «Депозит-Прибутковий» № ДП-3552/4 (строковий вклад з фіксованою ставкою із правом поповнення зі щомісячною сплатою відсотків), згідно п. 1.1. якого, остання розмістила депозитний вклад на умовах цього договору -2 917 114,05 грн строком на  6 місяців, з датою вимоги - 01 березня 2010 року, з процентною ставкою 20 % річних.
В підтвердження виконання взятих на себе зобов`язань за вказаним договором суду надано копію платіжного доручення від 31 серпня 2009 року № 594, за яким останньою були внесені грошові кошти в сумі 2 917 114,05 грн.
17 березня 2010 року між ОСОБА_1 та банком укладено додаткову угоду № 1 до договору банківського вкладу в національній валюті № ДП-3552/4 від 31 серпня                    2010 року згідно п.п.1, 2 якого, термін дії договору продовжено на 60 місяців, дата вимоги вкладником своїх коштів - 17 березня 2015 року.
На підставі постанови Правління Національного банку України (далі - НБУ)                     від 28 травня 2014 року № 316 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 29 травня 2014 року прийнято рішення № 38 «Про запровадження з 29 травня 2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічне акціонерне товариство «Західінкомбанк».
Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Західінкомбанк» призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків - Яремчишина І. Б.
Тимчасову адміністрацію в ПАТ «Західінкомбанк» запроваджено строком на три місяці з 29 травня 2014 року по 28 серпня 2014 року.
Відповідно до постанови Правління НБУ від 22 липня 2014 року № 433 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Західінкомбанк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23 липня 2014 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Західінкомбанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Західінкомбанк» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Західінкомбанк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Яремчишина І. Б. строком на один рік з 23 липня                   2014 року по 23 липня 2015 року включно.
ОСОБА_1 отримала гарантовану суму вкладу в розмірі 200 000 грн 01 серпня                2014 року.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 вересня 2021 року у справі                                    № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) за позовом ОСОБА_3 до                     ОСОБА_4 , третя особа - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», про стягнення коштів зазначала, що позивач посилалася на те, що пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову відповідальність, зокрема своїм майном.
Отримавши гарантовану суму відшкодування у розмірі 200 000 грн, позивач вказувала на наявність підстав для стягнення суми вкладу з нарахованими процентами в розмірі 710 823,04 грн.
Велика Палата Верховного Суду при розгляді вказаної справи звернула увагу на те, що стаття 58 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон № 2121-III) встановлює солідарну відповідальність пов`язаних з банком осіб перед банком за завдану йому шкоду. Натомість ані солідарна, ані субсидіарна відповідальність пов`язаних з банком осіб за вимогами вкладників та інших кредиторів до банку законом не встановлена.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що неправомірні дії та бездіяльність з боку посадових осіб банку, його контролерів, інших пов`язаних осіб можуть завдати шкоди саме банку, який зазнає збитків у вигляді неотриманих доходів або зменшення ринкової вартості його майна, фактично вирішивши питання щодо належності позивача. 
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) та уповноважену особу Фонду законом покладені повноваження органів та посадових осіб неплатоспроможного банку, включаючи повноваження заявляти від імені банку будь-які позови до суду, зокрема і позови про відшкодування шкоди. При цьому законом не передбачене повноваження вкладників та інших кредиторів банку звертатися від імені банку з позовними вимогами, зокрема, щодо відшкодування банку шкоди (збитків) до заподіювачів такої шкоди (похідний позов). Таке регулювання пояснюється тим, що повноваженнями звертатися з похідним позовом має наділятися той, хто не тільки має похідний інтерес у позові, а й при цьому має можливість ефективно захищати права позивача.
Велика Палата Верховного Суду констатувала, що оскільки неналежне здійснення Фондом та уповноваженою особою Фонду таких повноважень впливає на похідний інтерес вкладників та інших кредиторів у формуванні ліквідного майна банку, його ліквідаційної маси у грошовій формі, в тому числі у трансформації прав вимоги у грошові активи, які підлягають подальшому розподілу між кредиторами, то дії (бездіяльність) Фонду, зокрема в особі уповноваженої особи Фонду, щодо формування ліквідаційної маси банку, у тому числі щодо трансформації майна банку у грошову форму, можуть бути оскаржені до господарського суду кредиторами банку.
Крім того, введення у банку тимчасової адміністрації унеможливлює задоволення вимог вкладників у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України               від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI). Позачергове задоволення вимог окремих кредиторів (зокрема, вкладників) неплатоспроможного банку здатне призвести до неможливості задоволення вимог інших кредиторів цієї ж або вищої черги, воно б порушувало баланс інтересів кредиторів банку і не відповідало б Закону № 4452-VI.
Вирішуючи справу по суті, Велика Палата Верховного Суду вказала, що позивач звернулась до суду з позовом про стягнення на її користь коштів як збитків, завданих, на думку позивача, неправомірними діями відповідача по відношенню до банку. Водночас такими діями збитки можуть бути завдані саме банку, а не позивачу. Отже, позивач не довела порушення її права чи безпосереднього інтересу, а тому вона є неналежним позивачем у цій справі. Це є самостійною підставою для відмови в позові, чого суди попередніх інстанцій не врахували і дійшли помилкових висновків про задоволення позову.
Проте з такими висновками Великої Палати Верховного Суду колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не погоджується з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.  
Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (частина третя статті 8 Конституції України). 
Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частини перша та шоста статті 55 Конституції України).
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
За статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). 
Згідно із пунктом 8 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Частиною першою статті 22 ЦК України передбачено, щоособа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (частина третя статті 1060 ЦК України).
Виплата Фондом гарантованої суми відшкодування вкладникам коштів за вкладами не є належним виконанням зобов`язання банку перед вкладником і не може бути підставою для зменшення розміру грошового зобов`язання, якщо вклад фізичної особи був більше ніж 200 000 грн.
Проте Велика Палата Верховного Суду залишила поза увагою ту обставину, що сума невідшкодованих коштів за договором банківського вкладу є значною, і вкладник, який є слабшою стороною у правовідносинах, не отримав назад свої кошти, чим йому було спричинено майнову шкоду.
Спеціальні положення про відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди вкладників банку встановлені у законах № 2121-III та № 4452-VI.
Так, частина третя статті 58 Закону № 2121-III (відповідальність банку за своїми зобов`язаннями) встановлює положення, відповідно до яких учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку.
Відповідно до частини четвертої статті 58 Закону № 2121-III власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку.
Водночас за змістом частини п`ятої статті 58 Закону № 2121-III пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність. 
А згідно з частиною шостою статті 58 Закону № 2121-III пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном. Якщо внаслідок дій або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду.
Вказані приписи статті 58 Закону № 2121-III становлять спеціальні норми щодо суб`єктів та умов, зокрема, цивільно-правової відповідальності. 
Частина четверта вказаної статті покладає на власників істотної участі банків спеціальний обов`язок вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку. Із цих причин, якщо неплатоспроможність банку все ж таки настане, є усі підстави для висновку про порушення власниками істотної участі такого банку вказаного обов`язку.
Частина п`ята статті 58 цього Закону встановлює що пов`язані з банком особи (у тому числі й власники істотної участі банку) несуть, зокрема, цивільно-правову відповідальність за вчинення хоча б одного правопорушення: порушення законодавства (у тому числі й приписів частини четвертої статті 58 Закону                                 № 2121-ІІІ); здійснення ризикових операцій; доведення банку до неплатоспроможності.
Частина шоста зазначеної статті встановлює відповідальність пов`язаних з банком осіб (тобто у тому числі й власників істотної участі банку) саме за завдання шкоди банку, а не контрагентам банку, включаючи вкладників.
Приписи частин третьої - шостої статті 58 Закону № 2121-ІІІ є пов`язаними, але відносно незалежними, адже немає жодних підстав вважати, наприклад, що правила, закріплені у частинах четвертій та п`ятій вказаної статті, стосуються тільки випадків відповідальності пов`язаних з банком осіб за шкоду, завдану банку. Більше того, навіть і між цими законодавчими приписами також діє правило диференціації, адже норма частини шостої статті 58 Закону № 2121-ІІІ стосується лише відповідальності пов`язаних осіб саме перед банком і є спеціальною стосовно норми частини п`ятої наведеної статті.
Істотною є і та обставина, що стаття 58 Закону № 2121-ІІІ має заголовок «Відповідальність банку за своїми зобов`язаннями». При цьому структура цієї статті побудована досить послідовно: частина перша - закріплення стосовно банків загального принципу повної відповідальності учасника цивільного обороту за своїми зобов`язаннями; частина друга - визначення спеціального винятку для банків із загального принципу відповідальності учасника цивільного обороту за своїми зобов`язаннями; частина третя - визначення на рівні закону винятку для банків із загального принципу самостійної відповідальності юридичної особи за своїми зобов`язаннями, що у цілому допускається відповідно до частини третьої статті 96 ЦК України; частини четверта та п`ята - поширення закріпленого частиною третьою цієї статті винятку не тільки на учасників банку, а й на пов`язаних з банком осіб, а також конкретизація випадків та умов відповідальності власників істотної участі та інших пов`язаних з банком осіб за зобов`язаннями банку; частина шоста - закріплення конструкції відповідальності пов`язаних з банком осіб перед банком за завдання шкоди банку.
Отже, стаття 58 Закону № 2121-ІІІ: 1) підтверджує загальний принцип повної відповідальності юридичної особи за своїми зобов`язаннями відповідно до частини другої статті 96 ЦК України; 2) встановлює відповідно до приписів частини третьої статті 96 ЦК України широке виключення із принципу самостійної відповідальності юридичної особи за своїми зобов`язаннями; 3) додатково визначає відповідальність пов`язаних осіб перед самою юридичною особою - банком; 4) не заперечує можливості самостійної відповідальності пов`язаної з банком особи перед контрагентами банку.
Крім того, відсутні підстави вважати, що на відносини, врегульовані спеціальним законодавством, не можуть бути поширені загальні норми, які регламентують відповідні відносини. Тобто загальні норми ЦК України щодо підстав та умов цивільно-правової відповідальності пов`язаних з банком осіб (включаючи власників істотної участі банку) повною мірою застосовуються до спірних правовідносин, якщо тільки їх застосування не було прямо та буквально виключено відповідними спеціальними нормами.
У свою чергу, відповідно до положення частини другої статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.
Частиною першою статті 52 Закону № 4452-VI визначено, що вимоги до банку, не задоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними, що не позбавляє Фонд або уповноважену особу Фонду права звертатися з вимогами до пов`язаної з банком особи у порядку, визначеному частиною п`ятою цієї статті. 
У частині п`ятій статті 52 Закону № 4452-VI визначено, що Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. Кошти, стягнуті з пов`язаних із банком осіб як відшкодування шкоди, включаються до ліквідаційної маси банку. У разі невиконання зазначених вимог Фонд звертається з такими вимогами до суду. Ліквідація неплатоспроможного банку не є підставою для закінчення судового розгляду на підставі поданого Фондом позову до пов`язаної з банком особи та не є підставою для звільнення від відповідальності пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду.
Так, наведеними положеннями передбачено право Фонду (уповноваженої особи Фонду) звернутися до власника істотної участі за умови недостатності майна банку для задоволення вимог кредиторів та у разі, якщо дії або бездіяльність такого власника призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди. 
Тобто законодавство надає Фонду (уповноваженій особі Фонду) певне право у конкретних випадках звертатися до суду, однак таке звернення має відбуватися до ліквідації (виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб  - підприємців, громадських формувань) неплатоспроможного банку.
Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що єдиним компетентним суб`єктом на звернення до пов`язаної із банком особи з позовом про відшкодування збитків (шкоди) є Фонд.
Разом з тим такий висновок не враховує того, що предмет регулювання наведених вище законодавчих актів збігається частково. Закон № 2121-ІІІспрямований на регулювання основних, ключових, найбільш значимих для відповідної галузі питань, а Закон № 4452-VI регулює спеціальний порядок взаємодії Фонду з іншими суб`єктами відповідних відносин.
Предметом Закону № 2121-ІІІ відповідно до частини першої статті 1 цього Закону є структура банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.
У свою чергу, Закон № 4452-VI регулює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, НБУ, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків (частина перша статті 1 цього Закону).
Вказане свідчить про те, що норми Закону № 2121-ІІІ є загальними щодо Закону                    № 4452-VI. Аналогічні висновки можна зробити і з аналізу вже згаданих норм статті 58 Закону № 2121-ІІІ та статті 52 Закону № 4452-VI.
Так, частини третя - шоста статті 58 Закону № 2121-ІІІ є загальними, оскільки встановлюють системоутворююче для відносин з приводу відшкодування шкоди правило - відповідальність пов`язаної з банком особи у випадках, встановлених цією статтею.
У частині п`ятій статті 52 Закону № 4452-VI урегульовано випадки, за яких з відповідною вимогою може звернутись Фонд.
Право Фонду звернутись до пов`язаної з банком особи з вимогою про відшкодування шкоди, закріплене у спеціальному законі, не виключає право інших осіб, права чи охоронювані законом інтереси яких порушено, звернутись із аналогічними вимогами до особи, яка порушила такі права або охоронювані законом інтереси, оскільки у межах правовідносин, які є цивільним, діє загальне правило - «дозволено все, що не заборонено». 
Такої заборони для вкладника на звернення до суду з позовом до пов`язаної з банком особи про відшкодування шкоди чинне законодавство не містить, а суд не наділений повноваженнями законодавця і не може встановлювати нові правила, відмінні від тих, що передбачені у законі, а тим більше обмежувати право на звернення за захистом до суду, що може бути розцінено як втручання у право власності, передбачене у статті 1 Протоколу 1 до Конвенції.
Можна зробити висновок про те, що положення частини п`ятої статті 52 Закону                      № 4452-VI дійсно закріплюють виключне право Фонду звертатися з позовами до пов`язаних з банком осіб, але тільки на підставі частини шостої статті 58 Закону                    № 2121-ІІІ, тобто з метою відшкодування шкоди, завданої саме банку.
Однак це не виключає можливості подання іншими фізичними чи юридичними особами - контрагентами такого банку позовів до пов`язаних з банком осіб з метою відшкодування шкоди, завданої таким контрагентом банку внаслідок відповідних правопорушень, що спричинили неплатоспроможність банку. Правовою підставою такого позову будуть приписи частини третьої статті 96 ЦК України та частин третьої - п`ятої статті 58 Закону № 2121-ІІІ, а також загальні норми статей 22, 1166 ЦК України.
Крім того, Закон № 4452-VI надаючи Фонду (уповноваженій особі Фонду) право звертатися з вимогами до пов`язаної з банком особи, не робить це право звернення таким, що підлягає безумовній реалізації. Тобто, якщо тлумачити слова «Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку» як такі, що передбачають фактичний обов`язок банку реалізувати право на звернення до власника істотної участі тільки у випадку, коли Фонд (уповноважена особа Фонду) переконаний у заподіянні кредиторам та/або банку шкоди (має обґрунтовані сумніви), то це не означає безумовного обов`язку щодо здійснення такого права. У такому випадку вкладник не має сподівань, що Фонд однозначно звернеться до власника істотної участі.
Таким чином, колегія суддів вважає, що з вимогою про відшкодування шкоди, завданої власником істотної участі, може звернутись як безпосередньо вкладник, так і Фонд. При цьому чинне законодавство не виключає можливості одночасного звернення до суду із відповідними вимогами як безпосередньо вкладника, так і Фонду. 
Лише сам факт звернення з відповідними вимогами і вкладника, і Фонду не призведе до подвійної відповідальності власника істотної участі за зобов`язанням банку, оскільки позов вкладника і Фонду матиме різний предмет та різні підстави й будуть подані різними управненими особами. При цьому позов вкладника (іншого кредитора банку) буде спрямований на притягнення власника істотної участі до субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями банку. Позов Фонду до власника істотної участі чи іншої пов`язаної особи банку спрямований на відшкодування шкоди, заподіяної цими особами самому банку, та направлений на формування ліквідаційної маси, з якої і Фонд має отримати задоволення своїх вимог.
Вказане питання слід розглядати також у контексті гарантованого Конституцією України права на судовий захист. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України   від 25 грудня 1997 року № 9-зп частина перша статті 55 Конституції містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, тобто кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. 
Право на судовий захист належить до основних невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина (Рішення Конституційного Суду України від 23 травня                     2001 року № 6-рп/2001). Отже, називаючи передбачені частиною першою                  статті 55 Конституції норму «правом на судовий захист», Конституційний Суд України фактично розуміє це право як право особи на звернення до суду (право на правосуддя, на доступ до нього, право на судовий розгляд, тобто право на сам процес). Тобто конституційне «право на судовий захист» пов`язується із процесуальним аспектом - правом на звернення до суду, правом на правосуддя (правом на судовий розгляд), правом на отримання судового захисту (на отримання послуг правосуддя). Фактично право на захист може розглядатися як сукупність правомочностей, що забезпечують особі можливість домагатися відновлення в правах. Отже, право на судовий захист включає й право на звернення до суду (включаючи право на доступ до правосуддя), й право на судовий розгляд (право на правосуддя), й право на отримання судового захисту (право на отримання «послуг» правосуддя). З огляду на зазначене варто зауважити, що зі змістовного боку право на судовий захист складається з двох складових - права на звернення до суду за судовим захистом і права на отримання судового захисту, які мають виключно публічно-правову природу (процесуальний характер), тобто спрямовані до держави в особі суду, який є головним суб`єктом механізму реалізації права на судовий захист.
Також слід звернути увагу й на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у вирішенні питання про право звернення до суду. ЄСПЛ наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Brulla Gomez de la Torre v. Spain»).
ЄСПЛ повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке згідно з практикою Суду включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на розгляд спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia)).
Таким чином, особа, яка вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод, має право звертатися до суду із відповідними вимогами щодо відновлення її порушеного права, у тому числі й про відшкодування шкоди. 
Такий аналіз норм законодавства та змісту інститутів права на звернення до суду, судового захисту дає можливість дійти висновку про відсутність обмежень щодо можливості звернення до суду одночасно вкладника та Фонду. Відтак право Фонду звертатися з вимогою про відшкодування шкоди, завданої пов`язаною із банком особою, що передбачене Законом № 4452-VI, не виключає право вкладника звертатись з вимогою про відшкодування шкоди безпосередньо вкладнику, завданої пов`язаною з банком особою, відповідно до положень Закону № 2121-ІІІ, а також положень цивільного законодавства України.
Фонд не може вважатися представником усіх вкладників, оскільки жодним законом не передбачено обов`язку Фонду захищати права вкладників. Крім того, його інтереси не збігаються з інтересами вкладників, оскільки він сам є кредитором третьої черги. 
Колегія суддів зауважує, що у випадку ліквідації банку вкладник залишається сам на сам з ситуацією, коли значна кількість його коштів фактично зникла, а Фонд не здійснює ефективних заходів з їх повернення, тому обмеження права вкладника на звернення з позовом до власника істотної участі у банку є непропорційним втручанням у майнові права фізичної особи та порушує статтю 1 Протоколу 1 до Конвенції.
Враховуючи зазначене, виходячи з наведених вище тлумачень Конституційним Судом України статей Конституції України, зокрема статті 55, обмеження захисту заявленого до суду права позивача на тій підставі, що лише Фонд у силу статті 52 Закону                       № 4452-VI має право звертатись до пов`язаних з банком осіб з відповідними позовами, а відповідне право позивача належним та гарантованим чином захищене в межах ліквідаційної процедури банку, передбаченої Законом № 4452-VI, є обмеженням її права на судовий захист та у доступі до правосуддя.
Верховний Суд зауважує, що безспірним є те, що порядок та процедура реалізації зазначеного права позивача не урегульовані належним чином у законодавстві України. Але відсутність такого порядку та процедури реалізації права не скасовує і не обмежує його суть та можливість реалізації, в тому числі судового захисту. Протилежне було б порушенням принципу доступу особи до правосуддя та зазначених положень Конституції України, обмеженням права позивача на судовий захист її прав.
Розгляд такого спору має відбуватися з дотриманням принципів та вимог цивільно-процесуального законодавства щодо змагальності сторін та зі встановленням наявності делікту, передбаченого статтею 1166 ЦК України.
Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).
Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).
За таких обставин колегія суддів вважає, що у цій справі поряд із частинами третьою-п`ятою статті 58 Закону № 2121-III підлягають застосуванню норми ЦК України про відшкодування шкоди.
Адже норми ЦК України не звільняють власників істотної участі у банку чи пов`язаних з банком осіб від відповідальності перед вкладниками, оскільки заснування банку, участь у ньому чи пов`язаність з банком є добровільним вибором кожної особи, яка має діяти добросовісно і розсудливо та має розуміти наслідки порушення законодавства, які відображаються у відшкодуванні майнової шкоди банку та вкладникам. 
Колегія суддів також вважає, що підлягає уточненню пункт 115 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц, який стосується тлумачення статті 58 Закону № 2121-ІІІ щодо відповідальності пов`язаних осіб банку виключно перед банком, а не перед його кредиторами, оскільки саме вони і є тими особами, які фактично визначають політику банку.
Крім того Закон № 2121-ІІІ передбачає відповідальність пов`язаних осіб банку згідно із Законами України, тобто і можливість притягнення їх до цивільно-правової відповідальності на підставі тих нормативних актів у яких така відповідальність передбачена. Отже підлягають уточненню висновки щодо складу сторін, зокрема щодо належного позивача.
Таким чином колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає за можливе передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 761/11792/16-ц (провадження № 61-42292св18) для відступлення від висновку про застосування до спірних правовідносин статті 52 Закону № 4452-VI та статті 58 Закону № 2121-ІІІ, викладеного в раніше ухваленому судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
Зважаючи на наведене, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновків про наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 403 ЦПК України, для направлення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Передача справи, що переглядається, на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики з метою забезпечення принципу правової визначеності в державі.
Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. 
Керуючись статтями 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 761/11792/16-ц (провадження № 61-42292св18) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Публічне акціонерне товариство «Західінкомбанк», про стягнення грошових коштів за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва                  від 18 січня 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 12 липня                       2018 року.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     А. І. Грушицький
Судді                                                                                                  І. В. Литвиненко
                                                                                                            Є. В. Петров
О. С. Ткачук 
І. М. Фаловська