Справа № 309/3432/14-ц

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        30 листопада 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого – судді Фазикош Г. В. 
суддів Кондора Р. Ю., Мацунича М. В. 

з участю секретаря Микуляк Є. В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 20 січня 2016 року, ухвалене суддею Довжанином М. М., по справі за позовом ОСОБА_1 до Обласної психіатричної лікарні с. Вільшани про визнання дій незаконними, -

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2014 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Обласної психіатричної лікарні с. Вільшани про визнання дій незаконними.

Свої вимоги мотивував тим, що 10 червня 2011 року його матір ОСОБА_2 без її згоди та згоди будь-кого з родичів помістили у обласну психіатричну лікарню с. Вільшани на підставі неправдивого діагнозу «судинна деменція (слабоумство)». В даній психлікарні без згоди матері та згоди будь-кого з родичів на протязі 59 днів, а саме з 10 червня 2011 року по 07 серпня 2011 року, працівники Обласної психіатричної лікарні с. Вільшани вводили в організм ОСОБА_2 багаточисленні хімічні препарати. По кожному факту введення хімічних препаратів кожного дня на протязі її перебування у лікарні, у медичній документації відповідача за матір підпис про згоду ставили працівники Обласної психіатричної лікарні с. Вільшани. У медичній документації відповідача немає жодного підпису ОСОБА_2 про згоду на введення в її організм жодних хімічних препаратів.

Внаслідок таких незаконних дій працівників Обласної психіатричної лікарні с. Вільшани стан здоров`я матері поступово погіршувався. Про факт погіршення стану здоров`я ОСОБА_2 за декілька днів до настання смерті працівники лікарні не повідомили нікого з родичів. Такі неправомірні дії відповідачів сприяли значному погіршенню стану здоров`я та настання смерті матері ОСОБА_2 . 

У зв`язку з цим позивач просить визнати незаконними й неправомірними дії відповідача щодо поміщення й утримування матері ОСОБА_2 з 10.06.2011 року по 07.08.2011 року у обласній психіатричній лікарні с. Вільшани Закарпатської області та введення в організм матері будь-яких хімічних препаратів з 10.06.2011 року по 07.08.2011 року у психлікарні, які були вчинені без згоди матері та згоди всіх її родичів, що привело до настання смерті ОСОБА_2 (а.с.4-5).

Рішенням Хустського районного суду від 20 січня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю позовних вимог (а.с.130-132).

На це рішення відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Зазначає, що матір ОСОБА_2 було поміщено до лікарні та у її організм вводилися різні хімічні препарати незаконно, без її згоди чи згоди будь-кого з родичів. Суд першої інстанції ці обставини не з`ясував, ухвалив незаконне та необґрунтоване судове рішення. Просить рішення скасувати, позов задовольнити або повернути справу до суду першої інстанції на новий розгляд (а.с.139-141).

У судовому засіданні в апеляційній інстанції позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Представник Обласної психіатричної лікарні с. Вільшани Фула М. Ю. проти скарги заперечив та просив її відхилити.

Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновків, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з таких підстав.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.1, 2 ст. 12 ЦПК України). 

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи слідує, що 30 травня 2011 року ОСОБА_2 , 1935 року народження, була доставлена машиною «швидкої допомоги» у приймальне відділення Центральної міської клінічної лікарні, де хвора була дообстежена рентгенологічно. На рентгенограмі від 30.05.2011 року виявлені патологічні зміни у вигляді вогнищево-інфільтративних тіней зливного характеру, апікально порожнина розпаду 3,7 см. в діаметрі.

Того ж дня, 30 травня 2011 року, у зв`язку з виявленням на рентгенограмі органів грудної клітки патологічних змін характерних для тубпроцесу, хвора ОСОБА_2 каретою швидкої допомоги була доставлена з Центральної міської клінічної лікарні в Обласне клінічне територіальне медичне об`єднання «Фтизіатрія». Хвора була оглянута в диспансерному відділенні лікарем Обласного клінічного територіального медичного об`єднання «Фтизіатрія» і була госпіталізована в ІІІ терапевтичне відділення.

Як зазначено в щоденнику від 30.05. 2011 року, в історії хвороби № 542/2011 хвора ОСОБА_2 , починаючи з моменту поступлення в ІІІ терапевтичне відділення, була неадекватна, на питання відповідала невпопад, категорично відмовлялася від прийому ліків, а саме інсуліну, хоча з 2004 року є інвалідом ІІ групи по цукровому діабету.

У ІІІ терапевтичному відділі хворій було призначено стандартизовану схему лікування згідно ДОТС-стратегії (4 протитуб. Препарати: ізоніазид, рифампіцин, піразинамід, етамбутол; гепатопротектори, вітамінотерапія, симптоматична терапія). За період лікування хвора була консультована:

-ендокринологом (д-з: ЦД тип 2, середня ст. важкості в стадії субкомпенсації , інтоксикація);
-терапевтом (вторинна діабетична кардіоміопатія СН ПБ ст. ІХС. кардіосклероз а/с СН ПБ).

Лікуючим лікарем у хворої ОСОБА_2 була зав. ІІІ терапевтичним відділенням ОСОБА_3 . Конфліктних ситуацій за період лікування у цьому закладі не було, якщо не враховувати, що хвора періодично відмовлялася категорично від введення інсуліну та спец препаратів.

Враховуючи періодичну неадекватну поведінку хворої (хвора не орієнтувалася в часі та просторі), був викликаний на консультацію психіатр.

07 червня 2011 року, на основі її поведінки, анамнезу, лікарем-психіатром Обласної клінічної лікарні Шандором В. Ф. було проведено обстеження і встановлено діагноз «Судинна деменція» та рекомендовано стаціонарне лікування в умовах Вільшанської обласної психіатричної лікарні.

10 червня 2011 року о 12 год. ОСОБА_2 бригадою «швидкої допомоги», на машині ОКТМО «Фтизіатрія», було доставлено до Обласної психіатричної лікарні с. Вільшани Хустського району в супроводі медичної сестри.

Хворій ОСОБА_2 ніхто не міг заборонити повідомити родичам про поміщення у психлікарню, оскільки з 2007 року (зі слів хворої) вона немає постійного місця проживання, живе, як правило на вокзалі, родичів немає, а тому була переведена для продовження стаціонарного лікування у Вільшанську обласну психіатричну лікарню без погодження з родичами, згідно рекомендації психіатра. Даних про наявність або відсутність мобільного телефону у медперсоналу не було.

В медичній карті стаціонарного хворого наявна заява ОСОБА_2 про усвідомлену згоду на надання стаціонарної медичної допомоги в обласній психіатричній лікарні с. Вільшани (Т.1, а.с.20).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ухвалою Хустського районного суду від 08 червня 2015 року було призначено почеркознавчу експертизу. Згідно висновку криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підписів за матеріалами даної цивільної справи від 11 вересня 2015 року № 2423 слідує, що рукописний запис: « ОСОБА_4 ». розташований над словами: «(прізвище, ім`я, по батькові особи)» на розписці про усвідомлену згоду особи на надання їй стаціонарної психіатричної допомоги в Обласній психіатричній лікарні с. Вільшани від 10 червня 2011 року виконаний ОСОБА_2 . Підпис від імені ОСОБА_2 , розташований після слів: «особистий підпис особи» на розписці про усвідомлену згоду особи на надання їй стаціонарної психіатричної допомоги в Обласній психіатричній лікарні с. Вільшани від 10 червня 2011 року виконаний самою ОСОБА_2 Підписи від імені ОСОБА_2 розташовані після слова: «Підписи», у графі: «пацієнт» в нижній частині на зворотній стороні першого аркуша, лицевій та зворотній сторонах другого, третього та четвертого аркушів листків лікарських призначень, - виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Отже, як вбачається з вищевказаного, ОСОБА_2 сама надала згоду на її лікування у Обласній психіатричній лікарні с. Вільшани Хустського району Закарпатської області і твердження позивача про те, що поміщення його матері у психлікарню було здійснено без її згоди є безпідставним та необґрунтованим і таким, що не знайшло свого підтвердження у ході розгляду справи.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції у якості свідка був допитаний лікар Обласної психіатричної лікарні с. Вільшани ОСОБА_5 , який пояснив, що ОСОБА_2 ніхто не примушував підписувати згоду на лікування. До нього у відділення вона поступила вже з наявною згодою на надання їй стаціонарної психіатричної допомоги в Обласній психіатричній лікарні с. Вільшани. Таку згоду відбирають у пацієнтів при поступленні у лікарню. Дана лікарня є єдиною у області, яка лікує психічно хворих, що хворіють туберкульозом. У листку лікарських призначень зазвичай підписується лише медсестра, яка робить відмітки про приймання пацієнтом призначених медичних препаратів.

Цей лікар, за заявою позивача був допитаний у якості свідка також і в суді апеляційної інстанції. Зокрема, ОСОБА_5 пояснив, що у хворої було два лікарі, один з них фтизіатр, а інший – психіатр. Особисто він є лікарем психіатром, а отже діагноз туберкульоз ним не ставився. При поступленні хвору приймає черговий лікар та бере згоду на її лікування. До хворої приїжджала донька, яка проживає у Санкт-Петербурзі, бажала отримати документи на майно, однак забрати матір до себе відмовилася. Хвора ОСОБА_2 померла від інфаркта-міокарда. Причину смерті було встановлено лікарем патологоанатомом, який немає жодного відношення до медичного закладу, в якому хвора лікувалася та померла.

Щодо причин смерті ОСОБА_2 була створена комісія у складі голови комісії ОСОБА_6 (начальник відділу організації лікувально-профілактичної роботи управління) та членів комісії: ОСОБА_7 (заступник головного лікаря Обласної психіатричної лікарні м. Берегово), ОСОБА_8 (заступник генерального директора ОКТМО «Фтизіатрія»), ОСОБА_9 (завідуюча центральним паталогічним відділенням Закарпатської обласної клінічної лікарні ім. А. Новака), ОСОБА_10 (головний лікар обласного клінічного кардіологічного диспансеру) та ОСОБА_11 (провідний спеціаліст відділу організації лікувально-профілактичної роботи управління) (Т.2, а.с.105-107).

Достовірність і причина смерті громадянки ОСОБА_2 , відтворена в лікарському свідоцтві про смерть за № 199 від 09 серпня 2011 року, а саме основне захворювання: в) ІХС. Гострий інфаркт міокарда (121.2, ускладнене сердцево-судинною недостатністю (а і б), а також два важливі супутні захворювання: пост туберкульозний пневмосклероз та церебральний атеросклероз, що відповідають клінічним проявам при житті померлої (1 лікувалася в ОТМО «Фтизіатрія» з приводу інфільтративного туберкульозу верхньої частки правої легені; 2) знаходилася на лікуванні в ОПЛ с. Вільшани з приводу судинної деменції (F01); 3) в анамнезі з 2007 року без постійного місця проживання (бомжування); 4) клінічні прояви гострої коронарної недостатності, під час перебування в обласній психіатричній лікарні с. Вільшана, з наслідком гострий інфаркт міокарда, що відтворено в історії хвороби).

Морфологічні зміни в органах померлої ОСОБА_2 , виявлені при секційному обстеженні її тіла і підтверджені при гістологічному дослідженні шматочків органів, згідно з описом у протоколі паталогоанатомічного розтину від 09.08.11 № 199, а саме: 1) гострий інфаркт міокарда, в стадії ішемії; 2) пролікований інфільтративний туберкульоз верхньої частки правої легені з наслідком в посттуберкульозний пневмосклероз; 3) атеросклероз судин основи мозку, що клінічно проявилося в судинній деменції; 4) Явище серцевої декомпенсації – гостре венозне повнокров`я паренхіматозних органів і легень. Усі ці зміни відповідають заключному паталогоанатомічному діагнозу.

Проводячи клініко-анатомічні паралелі по історії хвороб та протоколу розтинну, дані клінічного прояву захворювань у гр. ОСОБА_2 відповідають морфологічним змінами в органах і тканинах. Тому встановлено, що має місце співпадіння клінічного і патологоанатомічного діагнозів по основному захворюванню (Р1) – гострий інфаркт міокарда, його ускладнення (Р2) – сердцево-судинна декомпенсація та по важливих супутніх хворобах (Р3) – пневмосклероз і атеросклероз судин основи мозку.

Клінічний діагноз хворої ОСОБА_2 був встановлений вірно. Лікування й обстеження хворої (згідно з клінічним діагнозом) адекватне , достатнє, в повному обсязі, що відображено в історіях хвороб тих клінічних відділень, де вона перебувала останній часом.

Синяк (підшкірна гематома) на шкірних покривах обличчя гр. ОСОБА_2 в області правої орбіти і правої скроневої кістки, за давністю розвитку відповідає 5-6 дням з моменту травми до моменту смерті. Кістки черепа, тверда мозкова оболонка цілі. В порожнині черепа крововиливу немає, ушкоджень м`яких мозкових оболонок та речовин головного мозку не виявлено при розтині померлої. Тому це тілесне ушкодження розцінюється як легке без порушення здоров`я хворої і не носить причинно-наслідкового характеру до захворювання і смерті ОСОБА_2 (до патогенезу) (Т.2, а.с.105-107).

В рамках іншої цивільної справи № 308/10493/14 за позовом ОСОБА_1 до Обласного клінічного територіального медичного об`єднання «Фтизіатрія» про визнання їх дій незаконними та неправомірними (щодо поміщення, лікування та перевезення хворої до Обласної психіатричної лікарні с. Вільшани) було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Комунальному закладу Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня м. Львів.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 553 від 10.10.2016 року встановлено, що у ОСОБА_2 з 2007 року спостерігались психічні розлади, які підтверджені госпіталізаціями у психіатричні установи м. Києва у 2007 році та м. Ужгорода у 2009 році. Особистісні психічні розлади мають свою динаміку, пов`язану із віком, ситуативними подіями тощо, що може приводити до погіршень психічного стану. Таке короткочасне загострення із неадекватною, агресивною поведінкою, ймовірно мало місце під час госпіталізації її у 2009 році у психіатричне відділення Закарпатської обласної клінічної лікарні ім. А. Новака.

Причиною консультації ОСОБА_2 лікарем психіатром у 2011 році в стаціонарі ОКТМО «Фтизіатрія» була її «неадекватна поведінка» та відмова від ін`єкцій інсуліну. На підставі рекомендацій лікаря психіатра ОСОБА_2 переведена у психіатричну лікарню. Інформація, що міститься у цих записах вкрай малоінформативна та не дозволяє провести експертний аналіз психічного стану ОСОБА_2 на цей період часу.

При поступленні у Вільшанську психіатричну лікарню у ОСОБА_2 описані лише певні психічні розлади: недостатність орієнтування у часі, маячні ідеї збитку, сповільненість темпу мислення, емоційна лабільність, відсутність критики, які критеріально недостатні для встановлення цілісного психіатричного діагнозу. Подальші записи взагалі нечитабельні. Враховуючи фрагментарність інформації про психічний стан ОСОБА_2 не можливо надати комплексну експертну оцінку психічного стану та діагнозу ОСОБА_2 під час її перебування у ОКТМО «Фтизіатрія» та Вільшанській психіатричній лікарні.

У висновку судово-психіатричного експерта № 553 від 10.10.2016 року також вказано, що наявна інформація у лікарських записах медичної карти стаціонарного хворого №541/2011 ОКТМО «Фтизіатрія» м. Ужгорода є недостатньою для встановлення діагнозу судинна деменція у ОСОБА_2 . Які дані були відомі лікарю психіатру при встановленні діагнозу судинна деменція невідомо, оскільки записи з цього приводу відсутні. Встановити на даний час експертним шляхом за наявною інформацією чи дійсно мала хворобу судинна деменція ОСОБА_2 не виявляється можливим. Психічне захворювання судинна деменція потребує лікування. Психічне захворювання судинна деменція є невиліковним захворюванням, однак лікування необхідне для стабілізації процесу, усунення поведінкових чи інших психічних розладів, які, як правило, супроводжують судинну деменцію. Психічне захворювання судинна деменція відноситься до категорії тяжкого психічного розладу, внаслідок чого особа, як правило, неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Тому, у разі відсутності необхідної опіки поза лікарнею, така особа може бути госпіталізована до психічного закладу у примусовому порядку на підставі статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Хворі на судинну деменцію, у залежності від ступеня вираженості деменції, можуть бути здатні зрозуміти інформацію, що надається доступним способом та надати усвідомлену згоду відповідно до ст.1 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Надати відповідь чи могла орієнтуватися у часі й просторі ОСОБА_2 у період з 30.05.2011 року по 07.08.2011 року не виявляється можливим, оскільки з цього приводу записів у медичній картці стаціонарно хворого взагалі немає. Оскільки неможливо здійснити експертну оцінку психічного стану ОСОБА_2 , тому й неможливо надати відповідь чи могла вона керувати своїми діями, чи могла розуміти свої дії та їх значенням.

Надаючи оцінку цьому висновку № 553 від 10.10.2016 року колегія суддів констатує, що у ОСОБА_2 з 2007 року спостерігались психічні розлади, які підтверджені госпіталізаціями у психіатричні установи м. Києва у 2007 році та м. Ужгорода у 2009 році. Причиною консультації ОСОБА_2 лікарем психіатром у 2011 році в стаціонарі ОКТМО «Фтизіатрія» була її «неадекватна поведінка» та відмова від ін`єкцій інсуліну, внаслідок чого на підставі рекомендацій лікаря психіатра ОСОБА_2 була переведена у психіатричну лікарню. Ці обставини в повній мірі підтверджуються матеріалами справи. Однак, враховуючи фрагментарність інформації про психічний стан ОСОБА_2 в медичних картках хворої, судовий експерт не зміг надати комплексну експертну оцінку психічного стану та діагнозу ОСОБА_2 під час її перебування у ОКТМО «Фтизіатрія» та Вільшанській психіатричній лікарні. Клопотання про призначення повторної чи додаткової експертизи позивач не заявляв.

Звертаючись із позовом до суду позивач вказував, що його матір ОСОБА_2 без її згоди та згоди будь-кого з родичів помістили в Обласну психіатричну лікарню с. Вільшани на підставі неправдивого діагнозу «судинна деменція (слабоумство). Крім того, без згоди матері та згоди будь-кого з родичів на протязі 59 днів, а саме з 10 червня 2011 року по 07 серпня 2011 року, працівники Обласної психіатричної лікарні с. Вільшани вводили в організм ОСОБА_2 багаточисленні хімічні препарати. Однак, належних, допустимих та достатніх доказів цього в матеріалах справи немає. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наявність психічних розладів у ОСОБА_2 підтверджено як її госпіталізаціями у психіатричні установи м. Києва та м. Ужгорода, так і медичною документацією, наявною у справі. В медичній карті стаціонарного хворого наявна заява ОСОБА_2 про усвідомлену згоду на надання стаціонарної медичної допомоги в обласній психіатричній лікарні с. Вільшани (а.с.20). Судом досліджено надану медичну документацію, висновки експертів, і не встановлено з боку працівників обласної психіатричної лікарні с. Вільшани порушень, які б могли вказувати на причинно-наслідковий зв`язок між їх діями та смертю матері позивача. За цих обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові за недоведеністю позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу також на те, що вимоги про визнання дій лікарів неправомірними та незаконними були предметом розгляду в рамках цивільної справи № 465/4737/17 за позовом ОСОБА_1 до Обласного клінічного територіального медичного об`єднання «Фтизіатрія», Обласної психіатричної лікарні с. Вільшани, Хустської районної лікарні про відшкодування шкоди за позбавлення життя людини та в рамках цивільної справи № 308/10493/14 за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний фтизіопульмонологічний лікувально-діагностичний центр» Закарпатської обласної ради про визнання дій неправомірними, В обох цих справах причинно-наслідковий зв`язок між діями лікарів та смертю матері позивача не встановлено.

У справі, що розглядається, також доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями лікарів та смертю матері позивача не встановлено.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим підстав для його зміни чи скасування немає.

Враховуючи наведене, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення

Рішення Хустського районного суду від 20 січня 2016 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2021 року.

       Головуючий
                               
       Судді