ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4887/21 Справа № 201/1542/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Свистунової О.В.         
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» 
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2021 року 
по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» про стягнення страхового відшкодування внаслідок ушкодження здоров`я, грошових коштів та витрат ,-

В С Т А Н О В И Л А:
       У лютому 2020 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» про стягнення страхового відшкодування внаслідок ушкодження здоров`я, грошових коштів та витрат. 
       Позов мотивований тим, що між позивачкою та ПрАТ СК «Універсальна» було укладено договір добровільного страхування подорожуючих за кордон до країни Туреччини, у вигляді страхового сертифікату № 120717773 до туристичного ваучеру № 121388946,120717768. 
       29 липня 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» з заявою про отримання страхової виплати стосовно випадку, що стався з її 5-річною дочкою ОСОБА_2 під час відпочинку в Туреччині.
       29 липня 2019 року було направлено заяву на отримання страхової виплати за адресою ПАТ «СК «Універсальна». 
       Проте працівниками страхової компанії їм було повідомлено про відмову у виплаті повної суми з посиланням на пункт 8.1.1. Генерального договору комплексного страхування подорожуючих № 1619/300/000001 «У разі настання події, що має ознаки страхової страхувальник (застрахована особа, що представляє її інтереси) перед тим, як звернутися по допомогу до відповідного закладу чи лікаря, зобов`язана негайно, в будь-який час доби, повідомити про подію Спеціальну службу страховика по телефону вказаному в сертифікаті, або іншим чином».
       Відповідачем 03 вересня 2019 року було здійснено сплату частини страхової виплати у розмірі 2 586 грн. 41 коп. 
       У звязку з чим позивач просила стягнути недоплачену частину страхового відшкодування - 33 388.25 грн., а з урахуванням штрафних санкцій (відсотки, пеня і інфляційні втрати) - 37048.70 грн.

       Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено.
       Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» на користь ОСОБА_1 недоплачене страхове відшкодування за страховим сертифікатом № 120717773 від 18 червня 2019 року до Генерального договору № 1619/300/000001 комплексного страхування подорожуючих у розмірі 33 388 (тридцять три тисячі триста вісімдесят вісім) грн. 23 коп., інфляційні втрати у розмірі 434 (чотириста тридцять чотири) грн. 04 коп., 3% річних у розмірі 455 (чотириста п`ятдесят п`ять) грн. 23 коп., пеню у розмірі 2 771 (дві тисячі сімсот сімдесят одна) грн. 20 коп. і судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 840 (вісімсот сорок гривень) грн. 80 коп., а всього 37 889 грн. 50 коп.
       В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.
       Також, скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.
       У відзиві позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

       У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
       Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції" , національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.
       Отже, ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

       У судовому засіданні встановлено, що між позивачкою та ПрАТ СК «Універсальна» було укладено договір добровільного страхування подорожуючих за кордон до країни Туреччини, у вигляді страхового сертифікату № 120717773 до туристичного ваучеру № 121388946,120717768. Страхувальником за цим ваучером виступало Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕЗ ТУР» (код - 32348756), страхова сума на одну особу складає 15000 США на медичні витрати із франшизою 30 доларів США.
       29 липня 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» з заявою про отримання страхової виплати стосовно випадку, що стався з її 5-річною дочкою ОСОБА_2 під час відпочинку в Туреччині.
       Так, при перебуванні в Туреччині 17 липня 2019 року самопочуття доньки позивачки ОСОБА_2 раптово погіршилося, настала слабкість та втратилась координація рухів, температура тіла підвищилась до 40 градусів та загальний стан доньки наблизився до стану, граничного зі втратою свідомості. В такій складній ситуації у них, як батьків, не було можливості вивчати договір страхування (посилання на яке є у мережі інтернет під час фактичного підписання страхування, позивачкою було підписано та ознайомлено і «Сертифікат застрахованої особи № 120717773») та погоджувати вартість медичних послуг та піддавати ризику здоров`я їх дитини.
       Враховуючи критичний стан вказаної дитини та наявність лікаря безпосередньо в готелі, який може невідкладно (та без втрати часу на очікування іншого лікаря) надати необхідну швидку медичну допомогу дитині, вони звернулися до лікаря, що перебував в готелі. Також її чоловіком відразу було повідомлено Спеціальну службу Страховика про обставини раптового погіршення стану дитини протягом 24 годин, як передбачено п. 8.1.3. Генерального договору комплексного страхування подорожуючих за кордоном № 1619/300/000001. Їм було пораджено зібрати документи медичних витрат для компенсації страховою компанією після повернення в Україну.
       29 липня 2019 року було направлено заяву на отримання страхової виплати за адресою ПАТ «СК «Універсальна». До заяви про отримання страхової виплати ними було додано довідку медичного закладу про обстеження їх доньки ОСОБА_2 , рахунок на оплату медичних послуг (на суму 1 239, 65 євро), чек про здійснення оплати таких послуг, а також інші передбачені шаблоном такої заяви документи.
       Проте, працівниками страхової компанії їм було повідомлено про відмову у виплаті повної суми з посиланням на пункт 8.1.1. Генерального договору комплексного страхування подорожуючих № 1619/300/000001 «У разі настання події, що має ознаки страхової страхувальник (застрахована особа, що представляє її інтереси) перед тим, як звернутися по допомогу до відповідного закладу чи лікаря, зобов`язана негайно, в будь-який час доби, повідомити про подію Спеціальну службу страховика по телефону вказаному в сертифікаті, або іншим чином».
       Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик), зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору
       Правила, передбачені пунктом 8.1.1 Генерального договору комплексного страхування подорожуючих за кордоном № 1619/300/000001 щодо дій (що не становить обов`язку сторони за Генеральною угодою), направлених на попереднє погодження розміру медичних витрат, фактично можуть бути застосовані лише у випадках надання медичної допомоги, що не потребує термінових медичних заходів. Для прийняття термінових медичних заходів, направлених на збереження здоров`я, а можливо і життя людини, такі правила виконати на практиці неможливо.
       Враховуючи вік доньки (5 років), яка потребувала термінових медичних заходів, різке погіршення її стану, емоційний та нервовий стан їх, як батьків дитини, перебування в чужій країні, позивачка та її чоловік не могли дозволити нехтувати часом та піддавати ризику життя їх доньки.
       Відповідно до п. 2.2.1. п. 2.2.2. Переліку страхових випадків Генерального договору комплексного страхування подорожуючих за кордоном № 1619/300/000001 «Страховими випадками (подією є документально підтверджені витрати на надані застрахованій особі медичні та додаткові послуги. П. 2.2.2.1.: швидкої медичної допомоги або перевезення транспортним засобом до найближчого медичного закладу, якщо цього потребує стан здоров`я застрахованої особи.».
       Також згідно пункту 6.1.3. Генерального договору комплексного страхування подорожуючих за кордоном «Страховик відшкодовує витрати на надання невідкладної допомоги та необхідної діагностики до моменту встановлення діагнозу, що є виключенням відповідно до п. 6. 1. 1.».
       Донька позивачки в тій ситуації потребувала саме швидкої (невідкладної) медичної допомоги та витрати на таку допомогу документально підтверджені. Час, який міг знадобитись на повідомлення представників страховика та очікування на виклик милкої (невідкладної) медичної допомоги представником значно затримав би надання такої допомоги дитини позивача. Крім того, перемовини, погодження необхідних питань, виклик та наступний приїзд лікаря, погодженого зі Спеціалізованою службою страховика, займає близько 2-х годин, що в свою чергу могло критично відобразитися на стані здоров`я дитини, а тому піддавати ризику здоров`я доньки позивача, як вона стверджує, є недопустимим.
       Відповідно до пунктів 9.4.2.-9.4.3. Правил добровільного страхування медичних витрат страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити виплату страхової суми (її частини) шляхом оплати наданої медичної допомоги та медичних послуг. Протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасної виплати страхової суми.
       Розділом 3 Генерального договору «Розмір страхової суми», а саме п. 3.1 передбачено, що «страхова сума в частині страхування медичних витрат - п.2.2. Договору на одну застраховану особу встановлюється індивідуально по відношенню до кожної застрахованої особи і зазначається у списку застрахованих осіб та у Сертифікаті застрахованої особи. Тобто обмеження згідно Сертифікату, який був наданий позивачці, встановлені у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США із франшизою 30 доларів США. Інших обмежень щодо страхової виплати позивачу за Генеральною угодою, розділом «розмір страхової суми» не встановлено.
       Також, п. 9.2., 9.3, 9.3.1 розділу «Умови здійснення страхової виплати» Генеральної угоди зазначено: «У випадку, якщо застрахована особа самостійно сплатила вартість медичних чи додаткових послуг, страхова виплата здійснюється застрахованій особі». Страховик здійсню. Страхову виплату (виплату страхового відшкодування) на підставі наступних документів: заяви про отримання страхової виплати за встановленою Страховиком формою, що подається протягом 15 днів після закінчення подорожі або лікування.
       Передбаченими умовами Генеральної угоди, розділом 6 «Причини відмови у страховій виплаті» не зазначено умов, щодо відмови у виплати страхової суми у випадку, що стався із донькою позивача.
       Заповідно до ст. 26 Закону України «Про страхування» «підставами для відмови страховика в здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування є: навмисні дії страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на дії, пов`язані з виконання ними громадянського чи службового обов`язку, в стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації. Кваліфікація дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, встановлюється відповідно до чинного законодавства України; вчинення страхувальником - фізичною особою або іншою особою, на користь якої укладено поговір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про предмет договору страхування або про факт настання страхового випадку; отримання страхувальником повного відшкодування збитків за майновим страхуванням від особи, винної у їх заподіянні; несвоєчасне повідомлення страхувальником про настання страхового випадку без поважних на це причин або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; інші випадки, передбачені законом.».
       Жодних з зазначених вище підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування не мали місця.
       Частиною третьою ст. 26 Закону України «Про страхування» передбачено, що рішення про відмову у страховій виплаті приймається страховиком у строк не більший передбаченого правилами страхування та повідомляється страхувальнику в письмовій формі з обгрунтуванням причин відмови.
       На першу заяву позивача про виплату страхового відшкодування страхова компанія відповіді не надала. На повторну заяву від 20 серпня 2019 року отримано відповідь, за якою ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» ігнорує викладені обставини та відмовляє у страховій виплаті, аргументуючи тим, що відповідно до п. 8.4. Договору, для компенсації витрат, необхідно письмово погодити здійснення втрат із страховою або Спеціальною Службою Страховика. ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» не взяла до уваги описані обставини щодо фізичного стану доньки позивача, край важкий стан, який не допускає затримання надання невідкладної медичної допомоги.
       У подібних обставинах, виконати дії передбачені генеральним договором по попередженню представників страховика до надання повноцінної медичної допомоги несуть пряму загрозу життю людини, а відмова у виплаті страхової суми суперечить Генеральному договору, законодавства «Про страхування», правам позивача та її доньки є необгрунтованою, безпідставною та такою, що порушує права споживача фінансових послуг.
       Оскільки на звернення позивача до ПрАТ «Страхової компанії «Універсальна» не було надано відповіді про позитивний розгляд цього питання, страховою компанією фактично ігнорувались викладені обставини і доводи, а відповіді надавались у шаблонному контексті, позивач була вимушена звернутися до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (лист від 14 листопада 2019 року) та є контролюючим органом щодо діяльності страхових компаній України.
       Національна комісія у своєму листі про розгляд звернення надало інформацію, що зазначений лист направлений до ПрАТ «Страхової компанії «Універсальна», а зазначені спори вирішуються у судовому порядку (лист Нацкомісії від 10 грудня 2019 року).
       Зважаючи на вищевикладене, згідно з обставинами, що сталися та керуючись страховим сертифікатом до генеральної угоди, укладеного із застрахованою особою, підстав для обмеження страхової виплати або не виплаті позивачці, як застрахованій особі, у відповідача не вбачається. 
       Обов`язків за договором з її сторони не було порушено, на відміну від обов`язків відповідача, щодо належної страхової виплати та строків такої виплати.
       Аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у справі 487/3025/15ц від 21 березня 2018 року, де суд встановив, що страхова компанія не може відмовити в страховій виплаті, якщо страхова подія настала, а підстави відмови у виплаті не визначені конкретним розділом договору. 
       Єдина підстава, на яку посилався відповідач, була зазначена у розділі «дій застрахованої особи» та не визначена як підстава відмови у виплаті.
       Порушення страхувальником умов договору страхування може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування лише в тому разі, якщо це порушення перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, та має оцінюватися судом в кожному конкретному випадку.
       Таку позицію Верховний Суд висловлював неодноразово. Якщо страхувальник звертався до страховика з позовом про стягнення страхового відшкодування, а страховик заперечував проти позову, посилаючись на несвоєчасне його повідомлення про настання страхового випадку або надання страхувальником неправдивих відомостей про факт настання страхового випадку, то Суд з`ясовував, чи перешкодило це страховику переконатися в тому, що ця подія є страховим випадком.
       Наприклад, у справі №916/ 4613/15 спір виник між страховиком і страхувальником у зв`язку з відмовою страховика здійснити виплату страхового відшкодування. Заперечуючи проти позову, страховик зазначив, що страхувальник не повідомив про настання події у встановленому договором порядку, не надав повної та достовірної інформації щодо обставин настання страхового випадку, що мало істотне значення у визначенні причин, обставин та наслідків подій, чим створив перешкоди у визначенні характеру та розміру збитків.
       Верховний Суд зазначив, що у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, та має оцінюватися судом в кожному конкретному випадку.
       Несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку або надання ним неправдивих відомостей про факт настання страхового випадку можуть бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування лише у тому разі, якщо вони позбавили страховика можливості встановити, чи є ця подія страховим випадком.
       У постанові від 21.08.2018 р. у справі №227/3573/ 16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що неповідомлення страховика про настання страхового випадку не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, оскільки зібраними у справі доказами встановлено факт настання страхового випадку, причини та обставини його настання, а також розмір заподіяної шкоди.
       Таким чином, несвоєчасне повідомлення страховика про настання страхового випадку або надання страхувальником неправдивих відомостей про факт настання страхового випадку не є безумовною підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. В кожному окремому випадку суд повинен з`ясувати, чи перешкодили такі порушення страхувальника встановити обставини страхового випадку.
       Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем було здійснено виплату страхового відшкодування у повному обсязі та виконані всі взяті на себе зобов`язання, відповідно до умов договору, зважаючи на наступне.
       Відповідно довідок, чеків та квитанцій щодо лікувальних заходів сума витрат, що підлягає виплаті відповідачем як страхова виплата становить 1 239 (тисяча двісті тридцять дев`ять) євро 65 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 17 липня 2019 року становить 35 974 (тридцять п`ять тисяч дев`ятсот сімдесят чотири) грн. 64 коп. (а.с.27-30,181,182).
       Відповідачем 03 вересня 2019 року було здійснено сплату частини страхової виплати у розмірі 2 586 грн. 41 коп. Тобто загальна сума недоплаченої частини страхового відшкодування становить - 33 388,25 грн.
       Відповідно до п.п. 9.10. та 9.11. Генеральної угоди, обов`язок відповідача у виплаті виникле після прийняття рішення про виплату протягом 15 робочих днів з дня отримання усіх необхідних документів. Зважаючи, що заява із усіми необхідними документами була надана 29 липня 2019 року, а факту отримання такої заяви відповідачем не спростовується, то кінцевий строк для повної виплати обраховується до 19 серпня 2019 року.
       Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції, а також три відсотки річних за користування чужими грошовими коштами.
       Сума заборгованості відповідача перед позивачем, з урахуванням індексу інфляції, обчислюється наступним чином: середній рівень інфляції за період з 29 серпня 2019 року по 10 лютого 2020 року становить 100,3%, отже сума інфляційних втрат - 434,04 грн., сума 3% річних підлягає розрахунку, починаючи з дати настання прострочення платежу за увесь період прострочення; тобто, 3% річних нараховуються: з 29 серпня 2019 року по 10 лютого 2020 року та складає 455,23 грн.
       Штрафні санкції, передбачені Генеральним договором передбачені п.7.1.4. «за несвоєчасне здійснення страхової виплати сплатити страхувальнику (застрахованій особі) пеню у розмірі 0.05% від суми, що підлягає виплаті, за кожен день прострочення, але не більше 10% від суми страхової, отже пеня із розрахунку просрочення в 166 днів складає 2 771,20 грн. 
       Виходячи із зазначеного, ціна позову обраховується в такий спосіб: 33388,23 грн. + 434,04 грн. + 455,23 грн. + 2771,20 грн. = 37048,70 грн.
       Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
       Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
       Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
       Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
       Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
       Зважаючи на викладене, та беручи до уваги вік доньки (5 років), яка потребувала термінових медичних заходів, різке погіршення її стану, емоційний та нервовий стан батьків, перебування в чужій країні, та зважаючи на те, що донька позивачки у даній ситуації потребувала саме швидкої (невідкладної) медичної допомоги та витрати на таку допомогу документально підтверджені, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, щодо задоволення позовних вимог.
       Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

       Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
       Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).
       Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий О.В. Свистунова

       Судді: Т.П. Красвітна

               І.А. Єлізаренко