КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И 
 
02 грудня 2021 року                                                                                   м. Київ
 
Унікальний номер справи № 754/6831/17
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9181/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.,
     суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М., 
     за участю секретарів судового засідання - Гребнєва Є.Д., Осінчук Н.В., Гаврюшенко К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Лісовської О.В., присяжних Підлісної Н.О., Бондаренко Н.М., по справі за заявою  ОСОБА_1 , заінтересовані особи: орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна, -
 
в с т а н о в и в :
 
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, уточнивши яку, просив визнати недієздатним його діда ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 28 січня 2014 року та встановити опіку над недієздатним ОСОБА_2 , призначивши опікуном ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 - батько заявника та старший син ОСОБА_2 , а у подальшому у квітні 2017 року помер другий син ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , який проживав з останнім за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті своїх синів ОСОБА_2 став більш замкнутим, почав зловживати алкогольними напоями та протягом декількох днів міг не приходити до себе додому ночувати. Посилався на те, що згідно з висновком лікаря судово-психіатричного експерта № 17 від 12 грудня 2015 року ОСОБА_2 починаючи з 28 січня 2014 року виявляє ознаки органічного ураження головного мозку з інтелектуально-мнестичним зниженням, що досягає деменції. Зазначений психічний розлад є тяжким психічним розладом, ступінь виразності порушень пам`яті та інтелекту, що йому властиві є такими, що позбавляють особу можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 1 а.с. 1-2, 101-102).
ОСОБА_2 подав письмові пояснення, де зазначав, що не визнає своїм онуком ОСОБА_1 та з ним не спілкується. Зазначав, що у нього є рідна онука, дружина та невістка, які піклуються про нього та допомагають у всьому. Натомість ОСОБА_1 ніякої допомоги йому не надає, не відвідує його, та має корисливі мотиви. Вважає себе здоровою та дієздатною особою, тому підстав для визнання його недієздатним немає (т. 1 а.с. 59, 118, 154).
Протокольною ухвалою Деснянського районного суду міста Києва 20 грудня 2019 року було залучено до участі у справі ОСОБА_3 у якості заінтересованої особи (т. 2 а.с. 58-59). 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна відмовлено (т. 3 а.с. 45-50).
Не погодившись з рішенням районного суду, 22 квітня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Махініч Р.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржуване рішення та визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатною особою з 28 січня 2014 року (т. 3 а.с. 54-58).
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що рішення суду є незаконним, суд невірно оцінив обставини у справі та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви. Вказував, що підставою скасування для рішення та задоволення заяви є висновок лікаря судово-психіатричного експерта № 17 від 12 грудня 2015 року, за яким у ОСОБА_2 встановлено психічний розлад. Крім того, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 176 від 15 березня 2018 року ОСОБА_2 страждає стійким хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з вираженим психоорганічним синдромом (F 01.8) і за своїм психічним станом у даний час він не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив залишити рішення суду без змін, а скаргу без задоволення. Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його син ОСОБА_4 , після смерті якого залишилася квартира. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 грудня 2014 року після смерті його сина було встановлено факт батьківства ОСОБА_4 відносно ОСОБА_1 , який у подальшому перешкоджав йому в прийнятті спадщини після сина та сам успадкував квартиру. Звертав увагу на те, що не має родинних відносин з ОСОБА_1 , разом вони не проживали та ніколи не спілкувалися. 07 червня 2017 року одружився з ОСОБА_3 , тому опіки не потребує, а заявник має всі можливості опікуватися над ним без позбавлення дієздатності. Вказував, що у справі відсутні докази, на підставі яких можна зробити висновок, що він не усвідомлює своїх дій та не може керувати ними (т. 3 а.с. 70-80).
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Таким чином, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року переглядається апеляційним судом лише в частині відмови у визнанні недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 28 січня 2014 року.
 
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Махініч Р.В. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити. ОСОБА_2 , його представник - адвокат Стужук Н.В. заперечували проти скарги і просили її відхилити.
Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Представник органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації подав письмову заяву в якій підтримав подану скаргу, справу розглянути за відсутності представника та при вирішення справи по суті спору покладався на розсуд суду  (т. 3 а.с. 65-69, 85-91, 110-111).
В судове засідання 02 грудня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Махініч Р.В. подав заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що судове засідання о 12 год. 30 хв. 02 грудня 2021 року не було розпочато та його зайнятість в інших справах. Доводи представника ОСОБА_1 - адвоката Махініч Р.В. суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив, оскільки як вбачається з матеріалів справи ухвалою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року було поновлено провадження у справі і розгляд справи був призначений на 02 грудня 2021 року о 15 годині 30 хвилин, про що завчасно було сповіщено осіб, які беруть участь у справі із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень. Доказів поважності причин неявки до суду не надано і судом таких не встановлено (т. 3 а.с. 151-157).
Виходячи з положень ст.ст. 13, 372 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ОСОБА_1 про визнання особи недієздатною є безпідставними та необґрунтованими.
Колегія суддів погодилася з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
 
Судом встановлено, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а.с. 120).
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 грудня 2014 року було задоволено заяву ОСОБА_1 і встановлено факт батьківства ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно ОСОБА_1 , останньому повторно видано свідоцтво про народження (т. 1 а.с. 3-6, 9).
Згідно з наданим позивачем висновком спеціаліста лікаря судово-психіатричного експерта № 17 від 02 грудня 2015 року Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології ОСОБА_2 починаючи з 28 січня 2014 року виявляє ознаки органічного ураження головного мозку з інтелектуально-мнестичним зниженням, що досягає деменції (F 07.9). Зазначений психічний розлад є тяжким психічним розладом, ступінь виразності порушень пам`яті та інтелекту, що йому властиві є такими, що позбавляють особу можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 1 а.с. 7-8).
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 176 від 15 березня 2018 року Київського міського центру судово-психіатричної допомоги ОСОБА_2 страждає стійким хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з вираженим психоорганічним синдромом (F 01.8) і за своїм психічним станом у даний час він не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 1 а.с. 82-84).
Згідно з консультативним висновком професора Дзюби Ю.П. від 01 грудня 2018 року у ОСОБА_2 свідомість ясна (т. 1 а.с. 173-174).
13 лютого 2020 року заступник голови Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації - Алєксєєнко І. зверталась до Київського управління поліції та Київської міської прокурати про вжиття заходів правоохоронним органами через наявність, на її думку, небезпеки заволодіння квартирою ОСОБА_2 сторонніми особами. (т. 2 а.с. 167-169).  
 
Частиною 1 статті 30 ЦК України визначено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Відповідно до статі 36 ЦК України суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Відповідно до Цивільного кодексу України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (частина перша статті 39, частина перша статті 40 ЦК України).
Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун (частини перша-третя статті 41 ЦК України).
Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (стаття 55 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.
Системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод.
Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації.
Відповідно до частини третьої статті 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.
Частиною третьою статті 297 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про стійкий психічний розлад, внаслідок якого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. У виняткових випадках, коли особа, щодо якої відкрито провадження у справі про обмеження її у цивільній дієздатності чи визнання її недієздатною, явно ухиляється від проходження експертизи, суд у судовому засіданні за участю лікаря-психіатра може постановити ухвалу про примусове направлення фізичної особи на судово-психіатричну експертизу (стаття 298 ЦПК України).
Згідно зі ст. 299 ЦПК України справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи чи визнання фізичної особи недієздатною суд розглядає за участю заявника, особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, та представника органу опіки та піклування.
За положеннями частини 6 ст. 300 ЦПК України, визначено, що строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною визначається судом, але не може перевищувати двох років.
Відповідно до ч. 3 ст. 25 Закону України «Про психіатричну допомогу»(в редакції закону чинній на час подання заяви та розгляду справи районним судом) особи, яким надається психіатрична допомога, мають право на особисту участь у судових засіданнях, висловлення своєї думки щодо висновків лікарів-психіатрів у судовому засіданні при вирішенні питань, пов`язаних із наданням їм психіатричної допомоги та обмеженням у зв`язку з цим їх прав.
Таким чином, особа, щодо якої розглядається справа окремого провадження про визнання її недієздатною, має право на участь у слуханні справи та на справедливий розгляд своєї справи. Зокрема, така особа повинна бути повідомлена про розгляд справи, їй має бути роз`яснено її права, вона повинна мати можливість за бажання скористатися безоплатною правовою допомогою і брати участь у судових засіданнях. Навіть у разі наявності реальних, доведених застережень щодо небезпеки безпосередньої участі цієї особи у розгляді справи для інших осіб або для неї самої суд повинен, принаймні, мати візуальний контакт із такою особою, а краще опитати її (за необхідності - дистанційно, у режимі відеоконференції). Якщо на момент розгляду справи особа позбавлена волі як психічно хвора, суд має перевірити законність підстав позбавлення волі такої особи, щоб гарантувати права людини на свободу та справедливий суд.
У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-384цс16 викладено правову позицію про те, що за положеннями частини першої статті 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Зміст цієї норми слід тлумачити таким чином, що суд має право, але не зобов`язаний визнати фізичну особу недієздатною. 
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» від 28 березня 1972 року роз`яснено, що даними про психічну хворобу можуть бути довідки про стан здоров`я, виписка з історії хвороби й інші документи, видані лікувально-профілактичними закладами.
Діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних зі станом її психічного здоров`я (частина перша статті 7 Закону України «Про психіатричну допомогу»).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Європейський суд з прав людини в рішенні від 27 березня 2008 року у справі «Штукатуров проти Росії» (заява № 44009/05) зазначив, що, вирішуючи справу про визнання особи недієздатною виключно на підставі письмових доказів, не побачивши і не почувши особу, суд порушив її право на справедливий судовий розгляд, передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Про необхідність надання доступу до суду навіть особам, які вже визнані недієздатними, відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції наголошується у рішенні ЄСПЛ від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (заява № 49069/11).  
Районний суд, врахувавши наявні в справі докази, заслухавши в судовому засіданні особисті пояснення ОСОБА_2 відносно якого заявником ОСОБА_1 подана заява про визнання недієздатним, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність вимог заяви.
Такі висновки районного суду підтверджуються наявними у справі доказами.
За змістом експертного висновку від 15 березня 2018 року не зазначено обставин і доказів, які б свідчили про хворобливу поведінку ОСОБА_2 та (або) не здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Так, ОСОБА_2 приймав активну участь у судових засіданнях, неодноразово надавав суду свої усні і письмові пояснення, в яких зазначав, що вважає себе нормальною людиною, не потребує встановлення над ним опіки та не погоджується з поданою заявою, оскільки вважає, що заявник має на меті заволодіння квартирою ОСОБА_2 . У зв`язку з цим ОСОБА_2 звертав увагу суду, що протягом тривалого часу змушений захищати своє право на приватне життя, у т.ч. звертаючись до суду, правоохоронних органів та Президента України із відповідними заявами. Також ОСОБА_2 були надані до суду докази його власноруч написаних звернень до державних органів за захистом права приватного життя і письмові пояснення щодо обставин, викладених у заяві ОСОБА_1 (т. 1 а.с.59, 108-109, 118-119, 154-156, 227-228 т. 2 а.с. 15-27, 54-56, 65-67, 74-78, 87-91, 181-186, 205-207 т. 3 а.с. 18-24).
В суді першої інстанції ОСОБА_2 та його представник - адвокат Стужук Н.В. неодноразово заявляли клопотання про призначення повторної судової психо-психіатричної експертизи проведення якої просили доручити Українському науково-дослідному інституту соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України. При цьому, ОСОБА_2 зазначав, що не довіряє експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи через допущені експертами цієї установи порушення і випадки нахабного поводження одного із експертів із самим ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 185-187, 215-217 т. 2 а.с. 15, 110-113, 205-207)
Суд апеляційної інстанції 20 липня 2021 року заслухав думку ОСОБА_2 щодо заяви про визнання його недієздатним. При цьому, ОСОБА_2 надав докладні і послідовні пояснення та зазначив, що погоджується з рішенням районного суду про відсутність підстав задоволення заяви ОСОБА_1 що підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання (т. 3 а.с. 110-111). 
            З огляду на положення ч. 6 ст. 300 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов підставного висновку, що наявний в матеріалах справи експертний висновок від 15 березня 2018 року, був складений майже 3 роки до ухвалення оскаржуваного рішення, а тому не міг бути покладений в основу висновку суду про визнання ОСОБА_2 недієздатним. З цих же підстав суд апеляційної інстанції відхилив посилання апелянта на висновок лікаря судово-психіатричного експерта № 17 від 12 грудня 2015 року.
При цьому, за наявними у справі доказами судом не встановлено обставин і підстав, передбачених положеннями частини другої ст. 298 ЦПК України, які б свідчили про необхідність за участі лікаря-психіатра вирішувати питання про примусове направлення ОСОБА_2 на судово-психіатричну експертизу і призначення такої.
Проте, з огляду на положення ст.ст. 12,13 ЦПК України та з метою забезпечення реалізації прав заявника ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , як особи щодо якої заявлено про визнання його недієздатним, ухвалою Київського апеляційного суду від 20 липня 2021 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Махініч С.С. і призначено по справі повторну судову-психіатричну експертизу проведення якої було доручено Державній установі «Науково-дослідний інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» з огляду на наявну у матеріалах справи згоду ОСОБА_2 на проведення експертизи саме в цій установі. При цьому, разом із зобов`язанням ОСОБА_2 з`явитись до експертної установи, було запропоновано особі, яка заявила клопотання, протягом трьох діб з дня отримання рахунку сплатити гроші за проведення експертизи. (т. 1 а.с. 185-187 т. 3 а.с.112-117).
Повідомлення директора Державної установи «Науково-дослідний інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» від 10 вересня 2021 року № 04-05/146, від 19 жовтня 2021 року № 04-05/176 про необхідність оплати проведення експертизи були направлені і доведені до представника ОСОБА_1 - адвоката Махініч С.С. про що у справі є докази (т. 3 а.с. 137-144).
29 жовтня і 02 листопада 2021 року до апеляційного суду надійшли повідомлення представника ОСОБА_1 - адвоката Махініч С.С. про те, що ОСОБА_1 заявив про неможливість проведення оплати призначеної судом експертизи (т. 3 а.с. 145-148).
 15 листопада 2021 року матеріали цивільної справи були повернуті експертною установою без проведення експертизи (т. 3 а.с. 128).
З огляду на вищевказане та положення ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вирішив справу на підставі наявних в ній доказів. 
            Врахувавши вищевказані вимоги законодавства та обставини справи в їх сукупності, суд апеляційної інстанції погодився із законним і обґрунтованим висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 недієздатною особою.
            Доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність ухваленого судом рішення, тому колегія суддів їх відхилила.
            В частині відмови в задоволенні заяви про призначення ОСОБА_1 опікуном рішення районного суду апелянт не оскаржував, тому з огляду на положення частини 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині рішення районного суду апеляційним судом не переглядалось.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 03 грудня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                           В.М. Ратнікова

                                                                                                           О.В. Борисова