ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 р.	Справа № 520/18795/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Чалого І.С.,
Суддів: Ральченка І.М. ,  Катунова В.В. ,
за участю секретаря судового засідання Ігнатьєвої К.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Апарата Верховної Ради України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2021, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., м. Харків, повний текст складено 16.03.21 по справі № 520/18795/2020          за позовом            ОСОБА_1 до           Апарата Верховної Ради України                   
          про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд стягнути з Апарату Верховної Ради України середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2021  позовні вимоги   ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з Апарату Верховної Ради України   (вул. Грушевського, буд. 5, м. Київ, 01008,   код ЄДРПОУ 20064120) на користь ОСОБА_1   ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.08.2019 року по 09.12.2020 року.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що суд першої інстанції, задовольнивши вимоги ОСОБА_1 , не врахував висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у справі № 761/9584/15-ц, відповідно до яких суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.  
Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, позивач просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
У судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, відповідно до ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) , не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  переглянувши справу за наявними у ній доказами та    перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах  доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому  задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено  та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що   ОСОБА_1 розпорядженням Першого заступника керівника Апарату Верховної Ради України №575-к від 26.04.2018 на підставі подання народного депутата України А.М. Гіршфельда та особистої письмової заяви була зарахована з 02.05.2018 на посаду помічника - консультанта народного депутата України А.М. Гіршфельда на час його депутатських повноважень (патронатна служба).
При зарахуванні позивачу встановлено заробітну плату в сумі 10000,00 грн, а з 01.02.2019 - 12425,00 грн.
Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України №1305-к від 27.08.2019 позивача як помічника - консультанта народного депутата України восьмого скликання Верховної Ради України, повноваження якого достроково припинено, звільнено з займаної посади 29.08.2019 у зв`язку з закінченням строку трудового договору згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 4.5 Положення про помічника - консультанта народних депутатів України, затвердженого постановою ВРУ від 13.10.1995 р. №379/95-ВР.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 по справі №520/3450/2020, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2020, адміністративний позов ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про стягнення сум – задоволено частково. Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 40 днів невикористаної щорічної основної відпустки. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
У вказаному рішенні судом встановлено, що загальний розмір належних позивачеві при звільненні в серпні 2019 року виплат складав  24258, 33  грн, які включали  заробітну плату за серпень  (11833,33 грн) та грошову допомогу при звільненні 12425 грн (а.с11-13).
Учасниками справи не заперечується, що повний розрахунок з позивачем здійснено лише 09 грудня 2020 року на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2020  по справі №520/3450/2020 шляхом перерахування на картковий рахунок грошової компенсації за дні невикористаної відпустки в сумі 12271,62 грн (а.с. 10).
Після повного розрахунку, здійсненого 09.12.2020, позивач в межах місячного строку звернення до суду, встановленого статтею 99 КАС України для такої категорії справ, звернулася до суду з вказаним позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, але зважає на те, що судом не в повній мірі встановлено всі обставини справи та не визначено конкретний розмір середнього заробітку, що має бути стягнутий на користь позивача.
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі                              № 821/1083/17 (№ рішення в ЄДРСР 88952400) визначила, що під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Судовим рішенням від 30.06.2020 по справі №520/3450/2020 визнано право позивача на отримання компенсації за 40 днів невикористаної щорічної основної відпустки, яка мала б бути виплачена в день звільнення з посади.
Учасниками справи не заперечується, що повний розрахунок з позивачем здійснено лише 09 грудня 2020 року на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.06.2020   по справі №520/3450/2020,   на підтвердження чого позивачем надано виписку з карткового рахунку.
          Оскільки в день звільнення ОСОБА_1 - 27.08.2019 відповідачем не було здійснено з нею остаточного розрахунку, а саме не було виплачено компенсацію за 40 днів невикористаної щорічної основної відпустки, то позивач має право на застосування статті 117 КЗпП України в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (09.12.2020).
Отже, судом першої інстанції правильно  застосовано до спірних правовідносин норми статтей 116, 117  КЗпП України та визнано право позивача на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Разом з цим, суд першої інстанції, встановлюючи право позивача на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не визначив розмір такого відшкодування, який має здійснюватися за методикою, що встановлена Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
Колегія суддів зазначає, що за змістом  статті 117 КЗпП України  обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки проведення остаточного розрахунку покладено саме на орган, який виносить рішення по суті спору, тобто в цьому випадку - на суд.
Приписами  ст. 80 КАС України  передбачено право суду за власною ініціативою витребувати докази, однак, суд першої інстанції не скористався такою процесуальною можливістю, що в підсумку призвело до неправильного обрання способу захисту порушеного права позивача в частині визначення розміру належного йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відтак суд апеляційної інстанції, не виходячи за межі повноважень, встановлених  статтею 308 КАС України, вважає за необхідне здійснити відповідний розрахунок самостійно, у зв`язку з чим у відповідача  витребувано ухвалою суду довідку про розмір заробітної плати ОСОБА_1 за два останні календарні місяці (червень та липень 2019 року) перед її звільненням відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України  від 08 лютого 1995 року №100.
Вирішуючи питання щодо розміру суми компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі по тексту - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
У відповідності до п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Відповідно до довідки, виданою Управлінням справами Апарату Верховної Ради України, заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, складає: за червень 2019 року – 12425,00 грн; за липень 2019 року – 12425,00 грн (а.с. 163).
За червень та липень 2019 року згідно листа Міністерства соціально політики України від 08.08.2018  № 78/0/206-18 позивачем  відпрацьовано  41 робочий день (за червень  2019 року - 18 днів, за липень 2019 року - 23 дня).
День звільнення позивача 29  серпня 2019 року вважається останнім днем служби.
Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні триває з 30 серпня 2019 року по 09 грудня 2020 року та становить 322 робочих  днів.
Середньоденне грошове забезпечення позивача складає: (12425,00 грн  + 12425,00 грн) : 41 робочий день = 606,09 грн.
Отже, середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 серпня 2019 року по 09 грудня 2020 року, яке належить стягнути на користь позивача, складає: 606,09 грн х 322 робочих днів = 195160,98 грн.
Надаючи правову оцінку доводам заявника апеляційної скарги, колегія суддів ураховує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
 Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016  року у справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;  
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №  480/3105/19.   
У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Верховний Суд у постанові від 24 червня 2021 року у справі № 480/2577/20 зазначив, що для застосування критеріїв пропорційності розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, судам необхідно з`ясувати загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат для вирахування проценту, що складає грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, індексація грошового забезпечення та грошова компенсація вартості не отриманого речового майна у співвідношенні до загальної суми, що слугує підставою для застосування такого ж проценту середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної її суми, який буде визначений належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, виходячи з принципу пропорційності.
Застосовуючи означені підходи до обставин цієї справи, суд враховує таке.
У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні в серпні 2019 року виплат складав  24258, 33  грн, які включали  заробітну плату за серпень  (11833,33 грн) та грошову допомогу при звільненні 12425 грн,  що сумарно складають  66,41 % виплат, належних позивачу при звільненні, а також  12271,62 грн (сума компенсації за дні відпустки, що виплачена на виконання рішення суду), що складає 33,59 % від загальної суми належної позивачу при звільненні.
Обрахована судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату   індексації грошового забезпечення, становить 195160,98 грн.
З врахуванням принципу справедливості та співмірності, а також розміру майнових втрат, з огляду на те, що з позовом про визнання протиправною бездіяльності Апарату Верховної Ради та нарахування компенсації за дні невикористаної відпустки,  позивач звернулася зі спливом більше ніж 6 місців після звільнення з посади, чим істотно збільшила кількість днів затримки розрахунку при звільненні, суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього грошового забезпечення з врахуванням істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.
Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачці у розмірі 65 554,57  грн (33,59  % від 195160,98 грн), з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.
Зменшення судом суми стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні здійснено з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, оскільки стягнення компенсації у розмірі 195160,98  грн за несвоєчасну виплату заборгованості у розмірі 12271,62 було б явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є частково слушними в частині необхідності застосування до обставин цієї справи принципу співмірності та пропорційності при обчисленні спірної суми середнього заробітку, в той час як суд першої інстанції  самоусунувся від обов`язку визначення конкретної суми середнього заробітку за правилами, встановленими Порядком № 100, не врахувавши під час розгляду цієї справи правові висновки, висловлені в постанові Верховного Суду  від 30 листопада 2020 року у справі                       №    480/3105/19. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши абзац третій рішення суду в такій редакції: "стягнути з Апарату Верховної Ради України (вул. Грушевського, буд. 5, м. Київ, 01008, код ЄДРПОУ 20064120) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.08.2019 по 09.12.2020 в сумі  65  554 (шістдесят п`ять тисяч п ’ятсот п`ятдесят чотири) грн 57 коп".
З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що витрати суб`єкта владних повноважень на сплату судового збору за подання апеляційної скарги, враховуючи приписи статті 139 КАС України, не включаються до складу судових витрат, що підлягають розподілу за результатами розгляду справи та вирішення справи на користь цього суб ’єкта.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу Апарата Верховної Ради України задовольнити частково.
          Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 по справі                  № 520/18795/2020 змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в такій редакції: "Стягнути з Апарату Верховної Ради України         (вул. Грушевського, буд. 5, м. Київ, 01008,         код ЄДРПОУ 20064120) на користь ОСОБА_1         ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.08.2019 по 09.12.2020 в сумі  65   554 (шістдесят п`ять тисяч п ’ятсот п`ятдесят чотири) грн 57 коп."
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду     від 16.03.2021 по справі № 520/18795/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		І.С. Чалий	
Судді	   	І.М. Ральченко    В.В. Катунов   	
Повний текст постанови складено  30.09.2021.