ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

14 грудня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/1146/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Чепурнова Д.В., Мельника В.В.,        

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16.08.2021 року в адміністративній справі №340/1146/20 за позовом  ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язати вчинити дії,- 

в с т а н о в и в :
                              
           ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку по виплаті компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 23.08.2019 по 17.01.2020, виходячи з грошового забезпечення військовослужбовців за останні два місяці, періодом затримки виплати вважати період починаючи з дня звільнення по день проведення виплати компенсації в повному обсязі.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20.05.2020 р., залишеного без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від  26.10.2020 року позовні вимоги залишено без задоволення.
          Постановою  Верхового суду у складі колегії суддів КАС від 27.05.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.  Рішення Кіровоградського ОАС від 20.05.2020 року та постанову ТААС від 26.10.2020 року в справі №340/1146/20 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.
          Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16.08.2021 року позов задоволено. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ін. код – НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 23.08.2019 року по 17.01.2020 року в сумі 30686 грн. 32 коп.
                              Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 
                      Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
                              Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що Позивач проходив військову службу в лавах Збройних сил України.
01.02.2019 р. позивач набув статусу учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 23.08.2019 р. №183 позивача звільнено з військової служби у запас в зв`язку із закінченням строку контракту, виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.
Фактичний розрахунок проведено 17.01.2020 року.
В зв`язку з невчасним проведенням з ним повного розрахунку, позивач звернувся з позовними вимогами щодо стягнення середнього заробітку. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. 
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Вказані висновки узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 620/1982/19.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Зазначеної позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року під час розгляду адміністративної справи № 520/80/20.
Вказане спростовує пояснення Військової частини НОМЕР_1 щодо обрання позивачем невірного способу захисту порушеного права, оскільки стягнення середнього заробітку за затримку при звільненні не є тотожним виплаті належних працівнику сум при звільненні.
Судом апеляційної інстанції також не беруться до уваги доводи Військової частини НОМЕР_1 щодо помилковості застосування до спірних правовідносин норм трудового законодавства, оскільки за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства, тому при вирішенні цього питання слід застосовувати загальні норми законодавства України.
          Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що під час вирішення спору суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального та матеріального права, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не дають підстав для зміни чи скасування судового рішення, тому ухвалене у справі рішення підлягає залишенню без змін.
          Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
          Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
          Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
          Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16.08.2021 року в адміністративній справі №340/1146/20 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.
          Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) - залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16.08.2021 року в адміністративній справі №340/1146/20 - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з 14 грудня 2021 року та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
                    Повна постанова складена 14 грудня 2021 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      В.В. Мельник