ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року	Львів	Справа № 260/2529/21 пров. № А/857/17724/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,
з участю секретаря судового засідання –      Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду  від 09 вересня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 260/2529/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції – Дору Ю. Ю.,
час ухвалення рішення – 09.09.2021 року, 
місце ухвалення рішення – м. Ужгород,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

                                                                в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив поновити строк для звернення з позовом в суд, який подається за межами встановлених строків; визнати протиправним наказ командира військової частини НОМЕР_1 внутрішніх військ від 17 січня 2020 року № 2 (по особовому складу); скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 внутрішніх військ від 17 січня 2020 року № 2 (по особовому складу); визнати протиправним непродовження йому дії контракту понад встановлені строки на виконання вимог абз.3 п.2 ч.9 ст.23 Закону № 2232-ХІІ; визнати протиправним його звільнення з військової служби за контрактом за пп. “а” ч. 2 ч. 5 ст. 26 ЗУ “Про військовий обов`язок і військову службу” (у зв`язку із закінченням строку контракту) у період з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації; поновити на військовій службі за контрактом старшого солдата ОСОБА_1 з 18 січня  2020 року по день поновлення на військовій службі, на раніше займаній посаді старшого стрільця 1-го відділення 2-го стрілецького взводу стрілецької роти 3-го стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України або їй рівнозначній; визнати протиправним його звільнення з військової служби за контрактом наказом командира військової частини Національної гвардії України № 2 від 17 січня 2020 року (по особовому складу) без додержання встановленого порядку та процедури звільнення з військової служби за контрактом та без наявних на це підстав; зобов`язати військову частині НОМЕР_1 продовжити строк дії контракту старшому солдату ОСОБА_1 старшого стрільця 1-го відділення 2-го стрілецького взводу стрілецької роти 3-го стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України з 18 січня 2020 року до дня поновлення на військовій службі, із одночасним внесенням запису про підстави продовження контракту та до пункту 12 контракту в частині дати припинення чинності військового контракту у примірник, який зберігається у особовій справі ОСОБА_1 , відповідно до п.37 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008; зобов`язати відповідача внести зміни до його військової особової справи в частині вислуги років, періоду проходження військової служби та дати виключення із списків особового складу частини; зобов`язати відповідача внести запис до пункту 17 його військового квитка в частині дати виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України; зобов`язати відповідача зарахувати йому весь період вимушеного прогулу до періоду проходження військової служби за контрактом, календарної, пільгової та в обчислені на вихідну допомогу; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути питання щодо укладання з ним нового контракту про проходження військової служби в Національній гвардії України; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь за час вимушеного прогулу грошове забезпечення за займаною посадою, згідно зі штатним розкладом починаючи з 18 січня 2020 року по день поновлення на військовій службі, з одночасним відрахуванням законодавчо встановлених податків та зборів; стягнути з відповідача додаткові види грошового забезпечення як її складової на його користь із відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів за час вимушеного прогулу з 18 січня 2020 року по день поновлення на військовій службі, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15 січня 2004 року, з наступним розрахунком: компенсація за невикористані основні відпустки; компенсація за невикористані додаткові відпустки передбаченою Постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702 та Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІ1 “Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”; матеріальні допомоги на оздоровлення;  матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань; грошова компенсація за продовольче забезпечення; компенсація за неотримане речове майно.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду  від 09 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що йому не було доведено та не було видано при звільненні 17 січня 2020 року витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 17 січня 2020 року №2 (по особовому складу). Зазначає, що на підставі його звернення із інформаційним запитом, згідно із Законом України «Про доступ до публічної інформації», 25 травня 2021 року ним отримано лист - відповідь відповідача за № 50/02/22/1-824 від 14 травня 2021 року, яким було надано завірений витяг з оспорюваного наказу командира військової частини НОМЕР_1 НГУ від 17 січня 2020 року № 2 по особовому складу, а тому вважає, що ним не пропущено строк звернення до суду, оскільки відповідний строк необхідно рахувати з моменту отримання листа-відповіді, а саме: з 25 травня 2021 року. Крім того, звертає увагу, що відповідно до норм чинного законодавства немає значення коли особа дізналася про порушені права, перебігом строку є день вручення наказу про звільненні, а в цьому випадку оскаржуваного наказу.  Таким чином, вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про залишення позовної заяви без розгляду та просить скасувати оскаржувану ухвалу, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відзив на апеляційну скаргу відповідачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представник відповідача – Логвінов В. Ю. у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін. 
Позивач (апелянт) у судове засідання не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи без участі позивача за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу – без змін з таких підстав.
Залишаючи без розгляду позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений встановлений ч.5 ст.122 КАС України місячний строк звернення до суду, а обґрунтувань обставин та належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску вказаного строку при розгляді справи позивачем не наведено та не доведено.
Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ст.5 КАС України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.
Ч.1 ст.45 КАС України також передбачає, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватися відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.
Законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.
Згідно з ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Ч.2 ст.122 КАС України передбачає, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Разом з тим, ч.1 ст.233 КЗпП України передбачає, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За змістом ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.
Однак, необхідно мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.
Враховуючи вищенаведене, встановлений у ч.1 ст.233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
Разом з тим, строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Таким чином, враховуючи те, що строк звернення до суду з вирішенням цього публічно-правового спору охоплюється спеціальною нормою- частиною п`ятою статті 122 КАС України, тому відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої 233 КЗпП України.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20.
Таким чином, доводи апелянта в частині застосування строків звернення до суду з покликанням на ст.233 КЗпП України у спірних правовідносинах спростовуються наведеними вище мотивами, і колегія суддів такі відхиляє.
Так, матеріалами справи підтверджується, що у розглядуваному позові предметом спору є оскарження наказу  про звільнення зі служби від 17 січня 2020 року по особовому складу та похідних від нього позовних вимог, тобто питання щодо проходження, звільнення з публічної (військової) служби. 
Відповідно до ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Отже, наведеними вище правовими нормами передбачено, що адміністративний суд зобов`язаний в кожному випадку з`ясувати чи дотримано особою (позивачем) строк звернення до адміністративного суду із відповідним позовом, чи є поважними підстави пропуску цього строку. Якщо ж вказані позивачем підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду не є поважними, суд зобов`язаний залишити позовну заяву без розгляду.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся в суд з цим позовом засобами поштового зв`язку 15 червня 2021 року.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач неодноразово звертався до суду позовами до військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується справами: №260/598/20;  №260/536/20; №260/597/20; №260/953/20; №260/1862/20; №260/2975/20.
Відповідно до КП “Діловодство спеціалізованого суду” судом встановлено, що  зокрема,  у справі №260/1862/20 ОСОБА_1 разом із позовною заявою від 17 червня 2020 року, в якій зазначає відомості про своє звільнення, долучив копію контракту про проходження військової служби, що підтверджує те, що йому було відомо про своє звільнення і серед додатків позивач додавав витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1  Національної гвардії України  ( по стройовій частині) від 17 січня 2020 року №14 про припинення контракту.
Крім того, згідно з витягом з наказу (по стройовій частині) командира Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України № 14 від 17 січня 2020 року (пункт 6) припинено контракт про проходження громадянами України військової служби в Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення: старшого солдата ОСОБА_1 , який здав справи і обов`язки за посадою старшого стрільця 1 відділення 2 стрілецького взводу стрілецької роти 3-го стрілецького батальйону та звільненого відповідно до підпункту “а” пункту два частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” з військової служби наказом командира частини від 17 січня 2020 року № 2 о/с у запас, у зв`язку із закінченням строку контракту та для взяття на військовий облік направлено до Мукачівського ОМВК Закарпатської обл.
Таким чином, зі змісту вказаного наказу вбачається, що позивачу було відомо про оскаржуваний наказ ще при зверненні до суду з позовом 17 червня 2020 року. Крім того, колегія суддів наголошує про дотримання вимог ч.1 ст.45 КАС України.
З врахуванням наведеного вище, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що позивачу не було відомо про оскаржуваний наказ, оскільки такий мав бути доведений під підпис. 
За встановлених фактичних обставин справи та враховуючи наведені вище правові норми у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення без розгляду позовної заяви, оскільки така подана з пропуском строку, встановленого ч.5 ст.122 КАС України.
Також, одночасно колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що інститут строків у судовому процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом встановленого законодавством строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
Таким чином, дотримання строку звернення з адміністративним позовом до суду є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує усіх учасників цих правовідносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно (протягом 6 місяців) погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій та сприяє юридичній визначеності у публічно-правових відносинах. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.
За таких обставин, з огляду на те, що позовна заява подана поза межами строку звернення до адміністративного суду без поважних причин, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для залишення такої без розгляду.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.
Керуючись ст. 242, 243, 246, 250, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
                                                       п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 260/2529/21 – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 02 листопада 2021 року.