Ухвала
Іменем України
11 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 201/12879/19
провадження № 61-17006ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Погорілим Антоном Михайловичем, на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 квітня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року (з урахуванням протокольної ухвали Дніпровського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року) в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2019 року ОСОБА_2  звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням.
Позовна заява мотивована тим, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем з 27 липня 2002 року. Від шлюбу народилось двоє дітей: дочка ОСОБА_3 , 2003 року народження, та син ОСОБА_4 , 2006 року народження.
В період шлюбу, 24 квітня 2008 року було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Право власності за договором купівлі-продажу було зареєстровано за відповідачем. З моменту придбання вказаної квартири позивач, відповідач та їх діти мешкали у вказаній квартирі.
З часом у позивача та відповідача погіршилися стосунки та у серпні 2019 року разом з дітьми виїхала до орендованого житла, оскільки свого житла не має, а зареєстрована у квартирі батьків відповідача, в яких в силу конфлікту з їх сином проживати не могла.
Зазначала, що відповідач змінив замки в спірній квартирі, та вона не має можливості туди повернутися, однак вважає, що має право на користування, вселення, отримання ключів та житлового сервітуту від власника даної квартири, оскільки є членом його сім`ї.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 квітня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Вселено ОСОБА_2 в зазначену квартиру та зобов`язно ОСОБА_1 надати ключі від квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .
В задоволенні інших позовних вимог відмовлено
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.
15 вересня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Погорілий А. М. подав до суду апеляційної інстанції клопотання про зупинення апеляційного провадження у даній справі до набрання чинності рішення суду в цивільній справі № 201/7679/21 за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - 
ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності.
Протокольною ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року в задоволенні зазначеного клопотання відмовлено.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2021 року залишено без змін.
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому позивач має право користування зазначеною квартирою, суди врахували перешкоди, які чинить відповідач та дійшли висновку про вселення позивача до житла.
18 жовтня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат 
Погорілий А. М. звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 квітня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року (з урахуванням протокольної ухвали Дніпровського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року).
В касаційній скарзі заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладеного у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі 
№ 6-843цс17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції постановив протокольну ухвалу не виходячи до нарадчої кімнати чим порушив норми процесуального права. Зазначав, що були підстави для зупинення апеляційного провадження до вирішення іншої справи. Вказував, що всупереч норм матеріального права, суд встановив факт спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру. Посилався на те, що судом не досліджено та не надано оцінку всіх доказів у справі та не залучено в якості третьої особи його батька, який зареєстрований в спірній квартирі.
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову 
у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
Судами встановлено, що між позивачем та відповідачем 27 липня 2002 року було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження 
НОМЕР_1 , виданого 27 липня 2002 року відділом реєстрації актів громадського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська.
24 квітня 2008 року було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Право власності за договором купівлі-продажу було зареєстровано за відповідачем.
Спірна квартира була придбана під час перебування позивача та відповідача у зареєстрованому шлюбі.
У справі, яка переглядається між сторонам виникли правовідносини щодо усунення перешкод у користуванні майном, набутим за час шлюбу.
Відповідно до статті 60, 61 СК України майно, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Положеннями статей 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 
З урахуванням вищевказаного суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що позивачка має рівне право на володіння, користування і розпоряджання, а оскільки відповідач чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, то права останньої підлягають захисту шляхом усунення відповідних перешкод та вселення. 
Аналогічний за змістом висновоквикладений у постанові Верховного Суду від 28 березня 2019 року в справі № 521/11365/15 (провадження 
№ 61-40905св18).
Доводи касаційної скарги щодо безпідставної відмови в зупиненні апеляційного провадження є неприйнятними, оскільки у апеляційного суду не було підстав, передбачених частиною першою статті 252 ЦПК України, для зупинення провадження у даній справі до розгляду цивільної справи № 201/7679/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності на квартиру.
Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду і на правильність та законність судових рішень не впливають.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність передбачених пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України підстав для визнання касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Погорілого А. М. необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 квітня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року (з урахуванням протокольної ухвали Дніпровського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року).
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження та про зупинення виконання оскаржуваних рішень.
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Погорілим Антоном Михайловичем, на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 квітня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року (з урахуванням протокольної ухвали Дніпровського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року) в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
  Судді:	  М. Є. Червинська  	
   	С. Ю. Бурлаков   В. М. Коротун