Постанова   
Іменем України 
01 грудня 2021 року 
м. Київ
справа № 682/2628/16-ц
провадження № 61-18237ск19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 липня 2017 року у складі судді Зеленської В. І. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 вересня                      2019 року у складі колегії суддів: Спірідонової Т. В., Грох Л. М., Костенка А. М., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частини майна.
Позов обґрунтований тим, що з 1997 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 квітня 2014 року. За час спільного проживання за спільні кошти придбали квартири в будинку АДРЕСА_1 , які надалі добудовано та переобладнано в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Згідно зі свідоцтвом про право власності, виданого Славутською міською радою 19 березня 2009 року 76 % кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» належить на праві власності ОСОБА_2 . Позивач вважає, що                  76/100 частини кафе є спільною сумісною власністю подружжя, а тому за ним підлягає визнанню право власності на 1/2 частини вказаного майна.
Просив визнати спільною сумісною власністю 76/100 частин кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого на АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 76/200 частин кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Короткий зміст зустрічних позовних вимог
У січні 2017 року  ОСОБА_2  звернулася до суду із зустрічним позовом. 
Зустрічний позов обґрунтований тим, що за час шлюбу ОСОБА_2                             з ОСОБА_1 придбали квартиру АДРЕСА_2 , яка належить їм на праві спільної сумісної власності. Також, у шлюбі сторони взяли споживчий кредит, за який у грудні                 2007 року  ОСОБА_1  придбав автомобіль «Toyota Auris». Після розірвання шлюбу він його продав, а погасити кошти за кредитом відмовився. Після припинення спільного проживання, ОСОБА_2 кредитні зобов`язання в сумі                                     23 336,82 дол. США виконала в повному обсязі. 
Просила поділити належну їй,  ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 66,6 кв. м, визнати за нею право власності на 1/2 частини зазначеної квартири; стягнути з  ОСОБА_1 кошти у сумі                         315 513,80 грн, що становить половину суми за погашення кредитних зобов`язань.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 липня 2017 року відмовлено у первісному позові. Зустрічний позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 . Стягнено з ОСОБА_1 на користь                     ОСОБА_2 половину суми погашеного кредитного зобов`язання за період                        з 01 жовтня 2013 року за кредитним договором від 26 листопада 2007 року                         № 11258052000, укладеного між Акціонерним товариством «УкрСиббанк»                             (далі - АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 , у розмірі 303 028,61 грн.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Відмовивши у первісному позові та задовольнивши частково зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , як об`єкт спільної сумісної власності сторін, переобладнана в нежитлове приміщення для здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_2 , і за час перебування сторін у шлюбі збільшилась за рахунок приєднання належної їй на праві приватної власності квартири № 7 за цією                          ж адресою та за рахунок реконструкції і перебудови за спільні кошти                                     із ОСОБА_3 
ОСОБА_1 не довів факт участі коштами або працею у збільшенні частки спільного майна, тому його позов є необґрунтованим. За час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру АДРЕСА_2 , тому вона належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності та їх частки                    є рівними. Також ОСОБА_2 за час перебування у шлюбі в інтересах сім`ї отримала у кредит кошти у сумі 50 500,00 дол. США, за які придбано автомобіль. Після припинення шлюбних відносин вона самостійно сплатила заборгованість за кредитним договором у розмірі 23 336,82 дол. США, тому половина зазначених коштів підлягає стягненню на її користь з ОСОБА_1 .
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції  
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 23 вересня 2019 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 липня 2017 року в частині первісного позову про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частини майна та в частині зустрічного позову про визнання права власності на квартиру скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення.
Первісний позов задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю  ОСОБА_1  та ОСОБА_2                         3 % нежитлового приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 954,8 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 .
Визнано за  ОСОБА_1  право власності на 1,5 % цього нежитлового приміщення.
Залишено у власності ОСОБА_2 84,5 % цього нежитлового приміщення.
В іншій частині первісного позову відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .
Залишено у власності  ОСОБА_1 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції обґрунтована тим, що згідно зі статтею 22КпШС України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), частиною 1 статті 57, частиною 1 статті 60, частинами 1, 3 статті 61 СК України, статтею 368 ЦК України на спірні правовідносини поширюється презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, зокрема, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Сторони за час шлюбу і до фактичного припинення сімейних відносин, набули                         у спільну сумісну власність 1/2 частину квартири № 5 (2000 рік) і квартиру № 4 (2013 рік) в будинку АДРЕСА_1 , а також зобов`язання зі сплати коштів за споживчим кредитом, які станом на 01 жовтня 2013 року становили 23 336,82 дол. США.
З урахуванням пункту 2 частини першої статті 57 СК України квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.
Надалі квартири № 5 і № 7 були виведені з житлового фонду, реконструйовані                            і використані як нежитлове приміщення для облаштування кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Приміщення кафе неодноразово добудовувалося на момент припинення шлюбних відносин збільшилась до 954,8 кв. м. Підприємницькою діяльністю щодо створення       і функціонування кафе займалися ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які відповідно розподілили частки у праві власності на вказане майно в розмірі 86/100 і 14/100, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.
Приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », які були добудовані за час шлюбу сторін, профінансовані з доходів, отриманих ОСОБА_2 як фізичною особою- підприємцем (далі - ФОП), відповідні дозволи на здійснення добудов та реконструкцій надавались їй також як ФОП, вказане нежитлове приміщення використовувалось для ведення підприємницької діяльності ОСОБА_5 .
У загальній площі спірного кафе залишається частка ОСОБА_1 , оскільки при створенні цього нежитлового приміщення використано, зокрема, на ім`я                   ОСОБА_2 1/2 частини квартири № 5 , а ця частина квартири належала сторонам на праві спільної сумісної власності.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що квартира АДРЕСА_3 належить  ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, а квартира № 4                                        у тому ж будинку належить сторонам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності і частки їх у зазначеній квартирі є рівними. Проте,                         у резолютивній частині рішення суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання за  ОСОБА_2 права власності на 1/2 частини квартири                                 АДРЕСА_1 .
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції                           підлягає скасуванню в частині вирішення первісного позову про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності                        на 1/2 частини майна та в частині вирішення зустрічного позову про визнання права власності на квартиру, оскільки викладені в ньому висновки не відповідають обставинам справи.
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову щодо стягнення коштів є законним та обґрунтованим.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 липня 2017 року та постанову Хмельницького апеляційного судувід 23 вересня 2019 року, просив скасувати оскаржувані судові рішення, справу передати на новий судовий розгляд.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та                               з порушенням норм процесуального права.
Суди не з`ясували усі обставини справи, у зв`язку з чим висновки судів                                       є помилковими.
Майно ФОП може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між подружжям.
Нежитлове приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відповідач набула за час шлюбу та використовує його для здійснення підприємницької діяльності, спірне майно подружжя підлягає поділу в спосіб та у порядку, визначеному статтею 71 СК України, шляхом виділення часток спільної сумісної власності в натурі, а в разі неподільності майна, шляхом виплати відповідної грошової компенсації.
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2019 року виправлено у вступній та описовій частинах ухвали Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року описку у назві суду, а саме: з «Славутського міськрайонного судум. Києва» на «Славутського міськрайонного суду Хмельницької області».
У листопаді 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 25 квітня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 квітня 2014 року.
30 червня 2000 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , як продавцями, та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як покупцями, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , відповідно до якого покупці набули право власності на квартиру в рівних частках кожна, тобто ОСОБА_2 стала власником 1/2 частини зазначеної квартири.
22 червня 2000 року рішенням Виконавчого комітету Славутської міської ради                      № 146 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надано дозвіл на проведення проєктно-вишукувальних робіт та переобладнання придбаної квартири АДРЕСА_4 під піцерію.
26 березня 2001 року ОСОБА_2 зареєстрована як ФОП, 09 серпня 2001 року ОСОБА_1 зареєстрований як ФОП.
Рішенням Виконавчого комітету Славутської міської ради від 08 серпня 2001 року                      № 205 затверджено акт Державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію піцерії на АДРЕСА_1 з основними показниками: загальна площа                     66,3 кв. м, площа торгового залу 31,6 кв. м.
Згідно з рішенням Виконавчого комітету Славутської міської ради від 05 вересня 2001 року № 239 підприємцю ОСОБА_2 надано дозвіл на здійснення торговельної діяльності в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на АДРЕСА_1 .
15 грудня 2004 року між ОСОБА_3 , як дарувальником, та ОСОБА_2 ,                як обдарованою, укладено договір дарування квартири АДРЕСА_3 , згідно з яким вказана квартира перейшла в приватну власність ОСОБА_2 .
Відповідно до рішення Виконавчого комітету Славутської міської ради від 24 лютого 2005 року № 46 квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 54,0 кв. м, виведена з житлового фонду та ОСОБА_2 надано дозвіл на проведення проєктно-вишукувальних робіт для реконструкції нежитлового приміщення на АДРЕСА_3 під кафе.
Згідно з рішенням Виконавчого комітету Славутської міської ради від 30 травня         2005 року № 161 ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво прибудови розміром 4,5 м х 10,0 м до кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на АДРЕСА_1 , на відведеній земельній ділянці.
17 жовтня 2005 року Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю Виконавчого комітету Славутської міської ради надала дозвіл приватному підприємцю ОСОБА_2 на будівництво прибудови до кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (реконструкцію приміщення) на АДРЕСА_1 .
16 грудня 2005 року Виконавчий комітет Славутської міської ради надав дозвіл приватному підприємцю ОСОБА_2 на будівництво прибудови до кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (реконструкцію приміщення) на АДРЕСА_1 .
Згідно з рішенням Славутської міської ради від 22 грудня 2005 року № 65 приватному підприємцю ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення проєкту відведення земельної ділянки площею 15,0 кв. м під прибудову до житлового будинку зі сторони двору на АДРЕСА_1 , землі житлової та громадської забудови.
Відповідно до рішення Славутської міської ради 23 лютого 2007 року № 18.5-7/2007                у рішення від 22 грудня 2005 року № 6.5 внесено зміни, згідно з якими приватному підприємцю ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення проєкту відведення земельної ділянки площею 28 кв. м під прибудову до житлового будинку                          зі сторони двору на АДРЕСА_5, земелі житлової та громадської забудови м. Славута .
Відповідно до рішення Виконавчого комітету Славутської міської ради                         від 22 березня 2007 року № 126 затверджено акт Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» на АДРЕСА_1                                   (власник - ОСОБА_2 ); загальна площа кафе - 239,6 кв. м, площа торгових залів - 148,3 кв. м.
Згідно з рішенням Славутської міської ради від 25 грудня 2008 року № 5.4-26/2008 приватному підприємцю ОСОБА_2 продовжено строк дії договорів оренди земельної ділянки загальною площею 44 кв. м від 14 березня 2006 року                        № 040676000026 для здійснення комерційної діяльності на АДРЕСА_1 строком на три роки.
19 березня 2009 року на підставі рішення Виконавчого комітету Славутської міської ради від 19 березня 2009 року № 133 ОСОБА_2 видане свідоцтво про право власності, відповідно до якого 181,7 кв. м приміщень першого та другого поверху, що становить 76 % від цілого приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальна площа                               якого 239,6 кв. м, та яке розміщене на АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, а також видано свідоцтво про право власності ОСОБА_3 , відповідно до якого 57,9 кв. м приміщень другого поверху, що становить 24 % від цілого приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальна площа                    якого 239,6 кв. м, та яке розміщене на АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданої 07 липня 2016 року, станом на 11 січня 2013 року загальна площа спірного нежитлового приміщення на АДРЕСА_5 становила 954,8 кв. м та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 86/100 частин приміщення,                                              а ОСОБА_3 - 14/100 частин приміщення.
09 серпня 2017 року між Територіальною громадою м. Славута в особі Славутської міської ради (продавець) та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (покупці) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення,     кадастровий номер 6810600000:01:003:0854, відповідно до якого ОСОБА_2 прийняла у власність 86/100 часток в праві спільної власності на земельну ділянку, а ОСОБА_3 прийняла у власність 14/100 часток в праві власності на земельну ділянку загальною площею 0,0334 га, що розташована на АДРЕСА_5 .
Згідно з інформацією, наданою Об`єднаною Славутською Державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задекларували суми доходів від здійснення підприємницької діяльності за 2001-2016 роки.
Суд апеляційної інстанції встановив, що рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 квітня 2014 року у справі за позовом                    ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу встановлено, що сім`я сторін фактично розпалася у вересні 2013 року.
02 квітня 2013 року між ОСОБА_13 як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 
26 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11258052000, згідно з яким банк надав,                                  а позичальник отримала кредитні кошти в розмірі 50 500,00 дол. США зі сплатою 13,9 % річних на споживчі цілі з кінцевою датою повернення не пізніше 25 листопада 2018 року.
Сторони визнали, що договір укладений в інтересах сім`ї для придбання автомобіля «Toyota Auris», який відчужений ОСОБА_1 .
Станом на 01 жовтня 2013 року ОСОБА_2 мала заборгованість за кредитним договором від 26 листопада 2007 року № 11258052000 у розмірі 23 336,82 дол. США.
Відповідно до виписки за кредитним договором від 26 листопада 2007 року                            № 11258052000, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , за період                з 01 жовтня 2013 року до 21 листопада 2016 року ОСОБА_2 сплатила заборгованість за кредитом у розмірі 30 097,82 дол. США, що еквівалентно                         615 793,30 грн.
Згідно з довідкою ПАТ «УкрСиббанк» від 21 листопада 2016 року № 32-5/510-67 станом на 21 листопада 2016 року ОСОБА_2 не має отриманих та непогашених кредитів в ПАТ «УкрСиббанк».
Квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_2                 на праві особистої приватної власності, а квартира АДРЕСА_2 належить сторонам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності і їх частки у зазначеній квартирі є рівними.
Після припинення шлюбних відносин ОСОБА_2 самостійно виконала зобов`язання за кредитним договором, укладеним 26 листопада 2007 року                                   в інтересах сім`ї, а тому на її користь підлягає стягненню 1/2 частини сплаченого нею кредиту. 
Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 09 грудня             2015 року ОСОБА_2 набула у власність автомобіль марки «Nissan Juke»,                  2015 року випуску, після розірвання шлюбу.
Згідно з висновком судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 15 квітня 2019 року № 7657-7660/17-26 ринкова вартість нежитлової будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на    АДРЕСА_1 станом на 15 квітня 2019 року становить 6 110 460,00грн.; розмір частки квартири № 7 площею 54,0 кв.м в об`єкті нерухомого майна становить 7/100 (в частці, що належить  ОСОБА_2 ), за виключенням частки  ОСОБА_3 ; розмір частки 1/2 квартири № 5                            площею 56,2 кв.м в об`єкті нерухомого майна становить 4/100 (в частці, що належить  ОСОБА_2 ), за виключенням частки  ОСОБА_3 .
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у жовтні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Верховний Суд переглядає оскаржувані судові рішення в частині визнання права власності на 1,5 % нежитлового приміщення «ІНФОРМАЦІЯ_1».
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Відповідно до частини першої статті 22, частини першої статті 24, статті 25, частини першої статті 28 КпШС України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. 
Аналізуючи вказані норми можна дійти висновку, що спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. Не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше                        01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми                       СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. 
Спірне майно придбано подружжям після 01 січня 2004 року, отже правовий режим цього майна регулюється положеннями СК України.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третья статті 368 ЦК України.
Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.
Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).
Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.
Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном                                і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.
Майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.
Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.
Верховний Суд виходить з того, що майно ФОП може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним                                з подружжя.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15 та у постанові Верховного Суду                      від 19 листопада 2019 року у справі № 676/4075/15-ц, провадження                                  № 61-43439св18.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що сторони за час шлюбу і до фактичного припинення сімейних стосунків набули у спільну сумісну власність 1/2 частини квартири № 5 (2000 рік) і квартиру № 4 (2013 рік) в будинку АДРЕСА_1 .
Квартира АДРЕСА_3 належить                       ОСОБА_2 на праві приватної власності.
Квартири № 5 і № 7 були виведені з житлового фонду, реконструйовані і використані як нежитлове приміщення для облаштування кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Приміщення кафе неодноразово добудовувалося на момент припинення шлюбних відносин збільшилась до 954,8 кв. м. Підприємницькою діяльністю щодо створення                                 і функціонування кафе займалися ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які відповідно розподілили частки у праві власності на вказане майно в розмірі 86/100 і 14/100, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.
Приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », які були добудовані в період шлюбу сторін, профінансовані з доходів, отриманих ОСОБА_2 як ФОП, відповідні дозволи на здійснення добудов та реконструкцій надавались їй також як ФОП, зазначене нежитлове приміщення використовувалось для ведення підприємницької діяльності ОСОБА_5 .
Разом з тим, у загальній площі спірного кафе залишається частка ОСОБА_1 , оскільки при створенні цього нежитлового приміщення використано, зокрема                          і набуту на ім`я ОСОБА_2 1/2 частини квартири № 5 , а ця частина квартири належала сторонам на праві спільної сумісної власності.
Вирішуючи питання належності частки ОСОБА_1 в об`єкті нерухомого майна  - кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », суд апеляційної інстанції надав оцінку доказам в цілому, так і кожному доказу ( стаття 89).
Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги висновки експертизи щодо визначення розміру 1/2 частки квартири № 5 у приміщенні нежитлової будівлі « ІНФОРМАЦІЯ_1 »,  виклавши мотиви, а саме  при визначенні розміру 1/2 частки квартири № 5 в об`єкті нерухомого майна у приміщенні нежитлової будівлі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » судовий експерт виходив із розміру частки, що належить ОСОБА_2 - 76%, а  ОСОБА_3  (ОСОБА_3) - 24%. Разом з тим, на момент припинення шлюбних відносин ОСОБА_2 на праві власності належало 86% приміщення нежитлової будівлі « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а ОСОБА_3 (ОСОБА_3) - 14% (а. с. 81 т.1). 
Тому суд апеляційної інстанції, визначаючи належні сторонам частки у нерухомому майні, виходив із належних ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 кв. м.  в об`єкті нерухомого майна  - кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Розмір 1/2 частини квартири № 5 площею 56,2 кв. м в об`єкті нерухомого майна кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від частки, що належить ОСОБА_2 (за виключенням частки ОСОБА_3 ) становить 3,44 % (954,8х86 %= 821,13кв. м; 1/2 х 56,5:821,13х100= 3,44 %). Отже, частка ОСОБА_1 в зареєстрованій на ОСОБА_2 86/100 частин приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » становить 1,77 % (3,44:2).
1/2 частини квартири № 5 площею 56,2 кв. м., належна ОСОБА_1 та                       ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, від загальної площі приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (від 100/100) становитиме 3 % (56,2:2х100:954,8).                  
Суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин справи, дійшов обґрунтованого висновку, що за ОСОБА_1 необхідно визнати право власності на 1,5 % (3 %:2) нежитлового приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » загальною площею 954,8 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 , а у власності ОСОБА_2 залишити відповідно 84,5 % (86 % - 1,5 % = 84,5 %) вказаного приміщення.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі та необхідності переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи                          і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційноїінстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 липня 2017 року в незміненій частині та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 вересня 2019 року залишити без змін
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області                              від 13 липня 2017 року в незміненій частині та постанова Хмельницького апеляційного суду від 23 вересня 2019 року підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 липня                  2017 року в незміненій частині та постанову Хмельницького апеляційного суду                    від 23 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           А. С. Олійник
О. В. Білоконь
Г. І. Усик