П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

10 листопада 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/10052/21	
Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Цандура М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року (суддя Потоцька Н.В, м. Одеса, повний текст рішення складений 12.08.2021) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

15 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до ГУ ДМС в Одеській області, в якому просив:
- визнати неправомірним та скасувати наказ відповідача №109 від 10.06.2021 про відмову гр. ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати відповідача прийняти рішення відносно гр. ОСОБА_2 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись неправильне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити повністю.
При цьому апелянт зазначив, що суд першої інстанції не надав належної оцінки аргументам позивача та не здійснив належного аналізу змісту позовної заяви, додаткових пояснень з приводу того, що ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС Україна неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справа розглянута апеляційним судом за їх відсутністю. Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є громадянином Нігерія, місце народження: м. Аба (штат Абія, Нігерія), національність - нігерієць, віросповідання – християнин - п`ятидесятник.
30 січня 2020 року ОСОБА_1 вибув за межі країни громадянської належності авіарейсом Лагос (Нігерія) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна), легально, на підставі паспортного документа гр. Нігерії серії НОМЕР_1 та оформленої багаторазової візи до України типу "D" серії (М) Y 05158614, мета виїзду-D-13 (навчання). Дата та місце прибуття до України - 31.01.2020, міжнародний аеропорт "Бориспіль".
24 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ОС № 2021ОD0079). Звернення за міжнародним захистом відбулось із суттєвим зволіканнями після прибуття на територію України.
З 19 лютого 2020 року ОСОБА_1 знаходився на території України без документу на право проживання, через що 24.05.2021 року по відношенню до заявника було застосовано адміністративні санкції у вигляді штрафу за статтею 203 КУпАП.
За результатами розгляду особової справи №2021ОD0079 громадянина Нігерії ОСОБА_1 Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі пункту 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" дійшло висновку щодо відмови громадянину ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця.
Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, оформленим наказом №109 від 10.06.2021 року, позивачу відповідно до пунктів 4, 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового притулку" було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погодившись за зазначеним рішенням та наказом, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні цього позову суд першої інстанції зазначив про обґрунтованість оскаржуваного наказу, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, та не є особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, та надаючи правову оцінку його висновкам і встановленим обставинам справи, виходить з наступного.
Так, частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 року №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі – Закон №3671-VI).
Пунктами 1, 4, 13 частини першої статті 1 цього Закону визначено, що:
- біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
- додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.
- особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Частиною п`ятою статті 5 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Відповідно до частини шостої статті 5 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону №3671-VI, за змістом якої не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:
1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;
2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;
4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.
Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин", а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Згідно з частиною шостою статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.
Частиною першою статті 12 Закону №3671-VI передбачено, що рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.
Варто також додати, що відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).
Згідно Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти , які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Поряд з цим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 при зверненні із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначив, що вибув за межі країни громадянської належності 30 січня 2020 року авіарейсом Лагос (Нігерія) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна), легально, на підставі паспортного документа гр. Нігерії серії НОМЕР_1 та оформленої багаторазової візи до України з метою навчання. Причиною необхідності надання йому захисту в Україні вказав, що не бажає повертатися на територію країни громадянської належності через обставину втрати контактів з власним батьком, побоювань особистих переслідувань через політичну діяльність батька у нігерійській партії All Progressive Congress Party. Втрати контактів з батьками, що нібито пов`язане з його політичною активністю та нестабільну соціально-політичну ситуацію на території країни громадянської належності. Так, ОСОБА_1 обумовлює власне звернення до ГУ ДМС України в Одеській області порадою його колег, у відповідності до якої він мав звернутися за міжнародним захистом для того, щоб отримати документ, що дозволив би йому легально знаходитись на території України (арк. 6 анкети від 31.05.2021 року; арк. 2 протоколу співбесіди від 07.06.2021).
Під час проведених із заявником особистих процедур ОСОБА_1 не зміг належним чином обґрунтувати заяву про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, оскільки його твердження носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, заявник не зміг повідомити обставини, що б вказували, що причини неможливості його повернення до країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, заявник не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. Висловлені елементи побоювань щодо повернення на Батьківщину містять низку розбіжностей з об`єктивною інформацією, що значно знижує рівень довіри до заяви особи в цілому. Під час проведення відповідних процедурних заходів заявником не було наведено жодних прикладів особистого переслідування або елементів переслідування близьких родичів, які залишились проживати на території країни громадянської належності з боку будь-яких агентів переслідування. Також, проведено дослідження особової справи шукача захисту станом на червень 2021 року тане виявлено наявних агентів переслідування, які можуть створити небезпеку для заявника у випадку його повернення на територію країни громадянської належності.
Під час проведення процедурних заходів заявник чітко зазначив, що він не зазнавав жодних особистих переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме, за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, або політичних переконань (арк. 12 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року). Також, заявник не виділяє себе до окремої соціальної групи або групи ризику, члени якої потенційно можуть зазнати переслідувань (арк. 12 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року). Заявник був цілком задоволений власним проживанням на території Нігерії, не зазнавав особистих погроз або переслідувань (арк. 7 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року). Виїзд заявника до України відбувся не через наявність обґрунтованих загроз зазнати переслідувань, а з метою здобуття освіти (арк. 6 анкети від 31.05.2021 року), про що, зокрема, вказував заявник при оформленні візи у відповідному дипломатичному представництві та при перетині державного кордону України (арк. 5 анкети від 31.05.2021 року), що підтверджується супровідним листом Посольства України у Федеративній Республіці Нігерія від 04.06.2021 року №61611/17-522/5-37684 (долучено до матеріалів ОС). Зокрема, заявник зазначає, що у 2018 році оформлював паспортний документ гр. Нігерії з метою подальшого виїзду на навчання за кордон (арк. 5 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року). За результатами розгляду та проведеного аналізу матеріалів особової справи шукача захисту неможливо визначити жодні обставини або конкретні елементи, що б могли вказувати на наявність обґрунтованих побоювань переслідувань заявника за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у випадку його повернення на територію країни громадянської належності, враховуючи відсутність жодних конкретних погроз або відомостей про погрози на період перебування за межами Нігерії (арк. 5 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року).
Виокремлені заявником елементи побоювань загрози по відношенню до себе за ознакою політичних переконань та віросповідання за результатами детального розгляду наданих заявником тверджень та фактичних матеріалів особової справи було визнано цілковито недостовірними та такими, що свідомо використовуються заявником лише з метою формування відповідної легенди ймовірного переслідування з метою обґрунтування причини власного звернення до територіального підрозділу ДМС. Так, в заяві від 24.05.2021 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник вказує на побоювання виникнення у нього проблем у випадку повернення на Батьківщину через політичну діяльність батька у All Progressive Congress Party, втрати контактів з батьками, що нібито пов`язане з його політичною активністю (заява від 24.06.2021 року). Проте, відповідний елемент побоювань в подальшому жодним чином не підтвердився під час проведених із заявником особистих процедур, обставина зникнення батьків, зі слів заявника, обумовлюється загальною складною безпековою ситуацією на території регіону постійного проживання в Нігерії.
За результатами проведеного аналізу тверджень заявника елемент політичної діяльності його батька не знайшли жодних підтверджень.
У травні та червні 2021 року, під час проведення процедури розгляду заяви від про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 повідомив, що не може надати документи, що підтверджували б обставину партійної діяльності батька та заняття ним порад в політичних організаціях на території країни громадянської належності (арк. 6 анкети від 31.05.2021 року (арк. 10 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року), був змушений залишити територію, оскільки батько хотів завербувати його до рядів бойовиків Дельти річки Нігер, так як батько був одним з тих, хто боровся з урядом та Нігерійською національною корпорацією нафти. Заявник стверджував, що міг бути вбитим організацією "Militans" тому що у 2006 році він втік від їх вербування. Разом з тим, заявник не повідомляв, що був жертвою переслідувань за будь-якою конвенційною ознакою в період перебування у його країні походження. Також, ОСОБА_1 не зміг повідомити інформацію щодо посад, які нібито обіймав його батько у відповідних політичних партіях на території країни громадянської належності, конкретної адреси, за якою був розташований офіс філіалу партій, установчих даних керівників та колег його батька, характеру зв`язків та службових відносин, засад партійної ідеології тощо (арк. 10 протоколу співбесіди від 07.06,2021 року). Зокрема, заявник не володів детальною інформацією та надає плутані твердження щодо періоду політичної діяльності його батька та обставини його офіційного оформлення; у відповідних партіях, наявності у нього стійкої політичної позиції та її значення (арк. 6 анкети від 31.05.2021 року; арк. 9-10, 17 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року). Не володіння заявником базовою інформацією стосовно політичної діяльності його батька, на переконання органу ДМС, вказує на відсутність елементів, що б могли підтвердити достовірність викладеної заявником обставини.
За результатами проведеного із заявником протоколу співбесіди не знайшли підтвердження обставини і загрози по відношенню до батька заявника у зв`язку з його політичною діяльністю. Зокрема, шукач захисту вказує, що йому невідома інформація про наявність у його батька будь-яких проблем, пов`язаних з його політичною діяльністю (арк. 9-10 протоколу співбесіди від 07.06.2021          року), ворогів або противників на території Нігерії (арк. 13 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року). Натомість, заявник вказав, що діяльність партії "АРСР", в якій нібито приймав участь його батько на території країни громадянської належності мала провладний характер (арк. 10 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року), ідейним лідером партії є діючий президент Нігерії ОСОБА_3 (арк. 10 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року), члени відповідної політичної партії представлені у вищих органах влади країни громадянської належності (арк. 11 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року), зазначена партія та її регіональні філіали продовжують безперешкодно функціонувати на території Нігерії (арк. 10 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року).
За висновками органу ДМС за матеріалами особової справи заявника не прослідковується жодних елементів, що б могли вказувати на існування загроз переслідувань у випадку його повернення на територію країни громадянської належності через особисту політичну діяльність або асоціювання з певними політичними силами, на що, зокрема, вказує наступне:          
- заявник особисто ніколи не був членом жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій (арк. 6 анкети від 31.05.2021 року; арк. 9 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року);
- заявник ніколи не займався політичними/партійними і справами приймав участь у партійних зібраннях/конференціях, не допомогу батьку у здійсненні ним політичної діяльності, іншими представниками партії, з якими нібито був безпосередньо пов`язаний його батько (арк. 11 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року). Істотно, що заявника ніколи не асоціювали з представниками певних політичних сил на території країни громадянської належності (арк. 11 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року);          j
- заявник ніколи не займався громадською, активістською або протиправною діяльністю, спрямованою проти органів державної влади країни громадянської належності (арк. 11 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року);
- шукач захисту ніколи не мав та публічно не висловлював власну політичну позицію (арк. 8, 11 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року), не приймав участь у мітингах, демонстраціях або інших діях, спрямованих на зміну діючого політичного та державного устрою на території Нігерії (арк. 11, 12 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року). Також, заявник не займається жодними питаннями політичного характеру і після прибуття на територію України (арк. 12 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року).
Повідомлений заявником елемент ймовірних утисків у зв`язку з його належністю до християнського віросповідання (арк. 6 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року) визнано територіальним підрозділом ДМС недоведеним, з тверджень заявника не спостерігається обставина стійкості його релігійних поглядів, регулярності та повноти дотримання ним передбаченої релігійної обрядовості, інших елементів, що б вказували на його нерозривний зв`язок з християнською релігією або могли стати підставою для його асоціювання з християнством:
- заявник не повідомив детальну та ґрунтовну інформацію щодо основних засад християнської релігії (арк. 6, 7 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року), що поставило під сумнів обставину повного дотримання ним релігійної обрядовості);
- заявник ніколи не відносився до жодної з християнських спільнот, що здійснюють свою діяльність на території Нігерії та не відвідував збори подібних спільнот (арк. 6 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року);
- шукач захисту ніколи не приймав участь у публічних виступах на релігійну тематику під час проживання на території Нігерії (арк. 6 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року);
- заявник не носив християнських знаків відмінності на період проживання на території Нігерії (арк. 6 протоколу співбесіди від 07.06.2021);
- заявник ніколи не займався проповідницькою або іншою релігійною діяльністю на період проживання на території Нігерії (арк. 6 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року);
- заявник не відвідував церкви або зібрання інших християнських спільнот після прибуття на територію України (арк. 7 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року).
За матеріалами особової справи заявника не спостерігаються жодних елементів, що б вказували на вжиття по відношенню до нього дискримінаційних заходів, обмежень, або погроз на Батьківщині через його належність до християнського віросповідання:
- шукач захисту ніколи не був учасником міжрелігійних або міжетнічних конфліктів на території країни громадянської належності, не утримував погроз особистого характеру через його належність до християнського віросповідання (арк. 14 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року);
- на елемент відсутності дискримінаційного ставлення до представників християнства на території країни громадянської належності заявника додатково вказує обставина безперешкодної роботи його матері викладачем християнства в учбовому закладі на території Нігерії (арк. 3 анкети від 31.05.2021 року);
- заявник ніколи не зазнавав по відношенню до себе заходів релігійного примусу (арк. 6 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року);
- шукач захисту не відносить себе до етнічної або релігійної меншості на території країни громадянської належності (арк. 8 протоколу співбесіди від 07.06.2021          року). 
Водночас заявник вказав, що християнська релігія є дозволеною офіційною релігією на території Нігерії (арк. 7 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року), він мав законодавчо визначену можливість дотримання канонів обраного віросповідання під час проживання на Батьківщині (арк. 15 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року).
За результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи шукача захисту органом ДМС встановлено, що станом на червень 2021 року не спостерігається жодних елементів утисків, обмежень або дискримінації, що б могли за своє суттю становити переслідування у випадку повернення шукача захисту на територію країни громадянської належності:
- вже на період перебування на території України ОСОБА_1 безперешкодно звертався до дипломатичних представництв країни громадянської належності з метою легалізації документів (арк. 15 анкети від 31.05.2021 року, арк. 4 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року), не зазнаючи при цьому проблем або перепон, мав та скористався можливістю отримання передбачених послуг;
- заявник мав можливість доступу до отримання освіти на Батьківщині (арк. 3, 4 анкети від 31.05.2021 року; арк. 8 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року);
- заявник мав законодавчо визначену можливість вільного переміщення територією країни громадянської належності (арк. 9 протоколу співбесіди від 07.06.2021          року), заявнику не чинили перепон з вільним виїздом за межі Батьківщини (арк. 5 анкети від 31.05.2021 року; арк. 9 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року);
- заявник ніколи не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, що були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами (арк. 6 анкети від 31.05.2021 року; арк. 9 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року);
- на можливість отримання захисту з боку представників держави країни громадянської належності вказує обставина відсутності у заявника жодних проблем з органами державної влади (арк. 9 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року), відсутності жодних пригнічень, дискримінації або переслідувань заявника з боку діючої влади на території протоколу співбесіди від 07.06.2021 року), що, зокрема, незастосуванням по відношенню до заявника протиправних заходів адміністративного примусу (арк. 7 анкети від 31.05.2021 року), відсутністю незаконного кримінального переслідування (арк. 7 анкети від 31.05.2021 року), заявник не знаходиться в розшуку на Батьківщині (арк. 9 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року), близьких родичів заявника також не викликали на допити до правоохоронних структур (арк. 6 протоколу співбесіди від 07.06,2021 року);
-з іншого боку, заявник не зазнавав елементів переслідувань дискримінації з боку недержавних елементів (арк. 5, 7 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року), заявника також не звинувачували у порушенні соціальних або моральних норм (арк. 14 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року);
- базові права заявника та його близьких родичів не порушувались на Батьківщині (арк. 6 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року), близькі родичі заявника також ніколи не зазнавали жодних елементів утисків або дискримінації на період проживання на території Нігерії, мають можливість рівного доступу до базових комунікацій (арк. 13 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року), у заявника відсутня інформація щодо особистих переслідувань його близьких родичів (арк. 14 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року);
- заявник мав можливість вільного доступу до лікарень, державних та комерційних установ на території країни громадянської належності (арк. 9 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року), мав можливість відвідувати парки, культурні та розважальні заклади (арк. 15 протоколу співбесіди від 07.06.2021 року);
- ані заявник, ані його близькі родичі ніколи не були причетні до свавільних арештів, затримань або позасудових рішень на і (арк. 9 протоколу співбесіді від 07.06.2021 року).
На підставі зазначеного ГУ ДМС в Одеській області дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов, зазначених пунктами 1, 13 частини першої ст.1 Закону №3671-VI) у зв`язку з чим, виданий оскаржений у даній справі наказ №109 від 10.06.2021 про відмову гр. ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту
Вважаючи зазначений наказ протиправний позивач зазначив, що Головне управління не прийняло до уваги його реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - Нігерії. 
У позовній заяві ОСОБА_1 вказав, що відомості про країну походження та факти, що підтвердять реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності – Нігеріі, будуть надані суду у додатково після його ознайомлення з особовою стравою.
Проте, в ході розгляду справи позивачем не було надано суду аргументованих доводів чи важливих фактів, які б підтверджували його побоювання у переслідуваннях і наявності загрози його життю чи здоров`ю.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно до протоколу співбесіди від 07.06.2021 року позивачу не загрожуватиме смертна кара, тортури або нелюдське поводження чи покарання в разі повернення на Батьківщину. З матеріалів особової справи встановлено, що родина (мати та батько) позивача наразі проживають на території Нігерії у м. Нігер (штат Нігер, Нігерія), інформація стосовно їх переслідування суперечна: у протоколі від 07.06.2021 вказано про те що, зв`язок з батьками не підтримує, а на питання на які кошти проживали , яким чином забезпечували себе, вказав, що батьки допомагали. На питання щодо застосування тортур у випадку повернення на Батьківщину, позивач вказав ні. На питання щодо застосування нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження у випадку повернення на Батьківщину, позивач вказав можливо, оскільки в Нігерії багато вбивств, етнічного насилля, багато людей вмирають. На питання щодо застосування нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження на час перебування в Нігерії позивач вказав не застосовувались.
Судом першої інстанції вірно встановлені елементи, які вказують на необґрунтованість заяви позивача в контексті набуття міжнародного захисту в Україні, зокрема, відповідно до зазначеної позивачем інформації в анкеті від 31.05.2021 року та протоколі співбесіди від 07.06.2021 року:
- позивач не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме, за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на час проживання на території країни попереднього постійного проживання;
- позивач ніколи не був членом жодних політичних, релігійних, громадських або військових організацій на території країни попереднього постійного проживання;
- позивач не здійснював політичну діяльність на території країни походження;
- позивач не займався активістською, громадською діяльністю, або протиправною діяльністю на території країни попереднього постійного проживання;
- позивач ніколи не був учасником міжрелігійних та/або міжетнічних конфліктів на території країни попереднього постійного проживання;
- позивач мав можливість вільного дотримання канонів обраного віросповідання;
- позивач не зазнавав особливого дискримінаційного ставлення до себе під час проживання на території Нігерії;
- ані у позивача, ані у його близьких родичів ніколи не виникало проблем з офіційною владою Нігерії;
- позивач не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, які б були пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами.
За таких обставина колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції  про те, що в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Висновки органу міграційної служби відносно того, що шукачем не доведено факт переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань, та що небажання повертатися до країни громадської належності у зв`язку з ймовірними переслідуваннями з боку третіх осіб не можуть бути визнаними підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI знайшли своє підтвердження та є правомірними. Натомість, заявлена позивачем інформація носить загальний та суперечний характер і не містить достовірних відомостей про події переслідувань та утисків на території країни його громадської належності Федеративної Республіки Нігерії його особисто за політичною, релігійною чи іншими ознаками.
Судом першої інстанції правильно зазначено, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
На переконання колегії суддів, у дійсності основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України. Однак, така підстава звернення не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, тому позивача згідно з пунктом 62 Керівництва УВКБ ООН необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.
Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість оскаржуваного наказу, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а є особою, яка потребує додаткового захисту.
Доводи апелянта, що судом першої інстанції не було досліджено інформацію про ситуацію в країні походження позивача та наявних реальних побоювань позивача стати жертвою переслідування у разі його повернення до країни громадської належності не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Згідно правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 31 березня 2020 у справі №520/3804/19 інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом. Суд у даній справі звертає увагу на те, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття "цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, і наведені в апеляційній скарзі доводи правильність рішення суду не спростовують.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач                                                  В.О.Скрипченко

Суддя                                                                                          І.П.Косцова

Суддя                                                                                          Ю.В.Осіпов

Повне судове рішення складено 11 листопада 2021 року.